ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/146/22 Справа № 202/3260/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі - Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

       У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 26 травня 2008 року між ним і ЗАТ «ОТП Банк» був укладений кредитний договір №ML-301/228/2008, права за яким банком у подальшому відступлені ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
       Згідно з п.2.1 та п.2.2 ч.1 Договору кредит видавався на споживчі цілі та оплату комісії банку в розмірі 57 400 швейцарських франків (CHF).
       Відповідно до п.2.6 Договору йому відкривався мультивалютний поточний рахунок № НОМЕР_1 для організації видачі кредитних коштів та обслуговування кредиту.
       Одночасно з кредитним договором приєднання №ML-301/228/2008 був укладений додатковий договір №ML-301/228/2008/CHF, яким передбачена умова отримання коштів кредиту.
       Згідно з п.1.2 додаткового договору викладено п.1.7.2 кредитного договору в наступній редакції: видача кредиту здійснюється згідно з кредитною/ними заявкою/ми позичальника в безготівковій формі, шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу/ів, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок. Для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в швейцарських франках в іншу валюту 1-ї групи класифікатора (долари США чи євро) чи продати отриману суму кредиту в швейцарських франках за національну валюту (українська гривня) на міжбанківському валютному ринку України. В договорі міститься застереження, що для здійснення конвертації/продажу кредитних коштів позичальник зобов`язаний надати до банку заявку про здійснення конвертації/продажу кредитних коштів.
       При цьому, ОСОБА_1 звертав увагу, що відповідно до ст.6 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19 лютого 1993 року торгівля іноземною валютою на території України резидентами і нерезидентами-юридичними особами здійснюється через уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію на торгівлю іноземною валютою Національного банку України, виключно на міжбанківському валютному ринку України. Відповідно до постанови Правління НБУ №281 «Положення про порядок та умови торгівлі іноземною валютою» від 10 серпня 2005 року суб`єкти ринку мають право здійснювати купівлю, продаж іноземної валюти виключно на міжбанківському валютному ринку України. Уповноважений банк (уповноважена фінансова установа) не має права брати участь у торгівельній сесії без отримання підтвердження НБУ про прийняття заявки (п. 2.1.4).
       Позивач вважав, що ЗАТ «ОТП Банк» умисно заклав у договір приєднання вимогу до позичальника - фізичної особи, яка не має змоги продати безготівкову іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України. Для виконання цієї істотної умови договору позичальник зобов`язаний звернутися до посередника - уповноваженого банку - ЗАТ «ОТП Банк». Отже, на думку позивача, омана прихована в умові надання банком кредиту через продаж валюти позичальником на міжбанківському валютному ринку за гривні.
       Також позивачем було відзначено, що копія меморіального валютного ордеру №438 від 26 травня 2008 року свідчить про зарахування банком суми 57400CHF на поточний рахунок позичальника, копія заяви про продаж іноземної валюти №1 від 26 травня 2008 року свідчить про надання позичальником дозволу банку «ОТП Банк» на продаж валюти на міжнародному валютному ринку, копія меморіального ордеру б/н від 26 травня 2008 року свідчить про списання з поточного рахунку позичальника ОСОБА_1 суми 56488 CHF згідно заяви №1.
       Разом з тим, копія вказаного меморіального ордеру не відповідає вимогам чинного законодавства, що підтверджується висновком експертного дослідження №34-18 від 26 жовтня 2018 року. Банк не виконав його доручення як позичальника про продаж валюти на міжбанківському валютному ринку, доказом чого є меморіальний ордер №302 від 26 травня 2008 року, де в графі «призначення платежу» зазначено: кредитні кошти від продажу валюти CHF 56488 за курсом 4,6 згідно заяви №1 від 26 травня 2008 року, що спростовується висновками експертів Малиночка С.О., Ватченко Б.С. , Лябах Н.М. , згідно з якими продажу валюти не було, грошові кошти отримані через касу банку в національній валюті Україні в розмірі 259 844,80 грн та докази отримання ним валюти у сумі 57 400 швейцарських франків відсутні.
       Зокрема, на підтвердження своїх позовних вимог, позивач долучив до матеріалів справи висновок експертного економічного дослідження №34-18 від 26 жовтня 2018 року, складеного судовим експертом Лябах Н.М, згідно з яким в обсязі наданих на дослідження документів, документи, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 валюти у сумі 57 400 швейцарських франків, відсутні, а факт продажу ЗАТ «ОТП Банк» безготівкової валюти ОСОБА_1 у сумі 56 488 швейцарських франків на МВР України, обов`язковість продажу якої на МВР України ОСОБА_1 , обумовлена вимога п.1.7.2 кредитного договору №ML-301/228/2008 від 26 травня 2008 року документально не підтверджується.
       У зв`язку з чим, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнень, просив суд визнати кредитний договір №ML-301/228/2008, укладений 26 травня 2008 року між ним і ЗАТ «ОТП Банк», недійсним, відповідно до ст.230 ЦК України, як такий, що вчинений під впливом обману з боку банку, із застосуванням наслідків недійсності договору.
       Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», АТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.
       Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, з огляду на таке.
       Судом установлено, що 26 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-301/228/2008, за умовами якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його в розмірі 57 400,00 швейцарських франків (п.2.1 ч.№1) на оплату комісії банку та на споживчі цілі з річною базою нарахування процентів в розмірі 360 календарних днів у році, фіксованою процентною ставкою на рівні 6,49% річних та датою остаточного повернення кредиту 25 травня 2023 року.
       В п.6 зазначеного кредитного договору погоджено, що інші істотні умови цього договору викладені в частині №2, яка є невід`ємною частиною договору.
       За змістом п.1.11.1 ч.№2 договору всі платежі для повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором.
       Відповідно до п.1.11.1.1 кредитного договору інші платежі згідно з цим договором розраховуються у валюті кредиту і підлягають сплаті у валюті України, виходячи з валютного курсу НБУ на день сплати.
       Також відповідно до застереження у п.1.11.2 ч.№2 кредитного договору №ML-301/228/2008 підписанням цього договору позичальник висловлює свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов`язковими платежами, передбаченими чинним законодавством України.
       Згідно з п.1.7.2. додаткового договору №ML-301/228/2008/CHF від 26 травня 2008 року до кредитного договору №ML-301/228/2008 від 26 травня 2008 року, видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника в безготівковій формі шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок; для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в швейцарських франках в іншу валюту 1-й групи класифікатора (долари США чи євро) чи продати отриману суму кредиту в швейцарських франках за національну валюту (українська гривня) на міжбанківському валютному ринку України.
       Відповідно до змісту кредитної заявки від 26 травня 2008 року ОСОБА_1 просив ЗАТ «ОТП «Банк» видати кредит у розмірі 57 400,00 швейцарських франків шляхом перерахування кредитних коштів у повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок № НОМЕР_1 , видачу здійснити 26 травня 2008 року.
       26 травня 2008 року ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 57 400,00 щвейцарських франки (у гривневому еквіваленті 270 937,59 грн) з призначенням платежу «надання кредиту згідно договору ML-301/228/2008 DD 26 травня 2008 року», що підтверджується копією валютного меморіального ордеру №458 від 26 травня 2008 року.
       Згідно з заявою на видачу готівки №14 від 26 травня 2008 року було здійснено видачу готівки ОСОБА_1 з поточного рахунку згідно кредитного договору в розмірі 106 608,23 грн.
       27 травня 2008 року позивач отримав 153 236,57 грн готівкою у касі банку, що підтверджується копією заяви на видачу готівки №5 від 27 травня 2008 року.
       Факт укладення кредитного договору, додаткового договору, а також особистого підписання заяв, заявок та інших документів, пов`язаних з наданням кредиту, позивач у своєму позові та судовому засіданні не заперечував.
       Також судом установлено, що 27 червня 2012 року ЗАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 , ТОВ «ОТП Факторинг Україна».
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позивач як під час укладення кредитного договору в іноземній валюті, так і після зарахування коштів на його рахунок та отримання їх еквіваленту в національній валюті до 2016 року жодних заперечень щодо умов кредитного договору, в тому числі отриманої валюти, не мав, свою незгоду з кредитним договором чи його окремими пунктами не висловлював, не здійснював дій щодо відмови від договору, в тому числі від отримання кредитних коштів у національній валюті, тобто, не вважав себе введеним в оману банком, а тому дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог у повному обсязі, як недоведених за допомогою надання суду достатніх, належних та допустимих доказів щодо обставин, наявність яких повинен встановити суд при вирішенні даного спору.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до положень статей 626, 627, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст.203 ЦК України.
       Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
       Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч.3 ст.215 ЦК України).
       Нормою ст.230 ЦК України встановлено правові наслідки оспорюваного правочину, вчиненого під впливом обману.
       Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування (ч.1 ст.230 ЦК України).
       У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», що не суперечить практиці Верховного Суду, судам було роз`яснено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
       Отже, обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
       Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в своїй позовній заяві, посилається на те, що оспорюваний договір було укладено із застосуванням банком обману, який полягає в умові продажу валюти за гривню на міжбанківському валютному ринку, чого в дійсності не було здійснено, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову.
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
       Як вбачається з матеріалів справи, згідно із п.1.7.2. додаткового договору №ML-301/228/2008/CHF від 26 травня 2008 року до кредитного договору №ML-301/228/2008 від 26 травня 2008 року, видача кредиту здійснюється згідно з кредитною заявкою позичальника в безготівковій формі шляхом перерахування всієї суми кредиту чи траншу, зменшену на утриману комісію банку у розмірі, визначеному тарифами, на поточний рахунок, та для подальшого отримання кредиту готівкою, а також у випадку перерахування кредиту на рахунок продавця, позичальнику необхідно конвертувати отриману суму кредиту в швейцарських франках в іншу валюту (долари США чи євро) чи продати отриману суму кредиту в швейцарських франках за національну валюту (українська гривня) на міжбанківському валютному ринку України.
       Водночас, судом першої інстанції було установлено, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору банком було перераховано у безготівковому вигляді на рахунок позивача погоджену сторонами в самому договорі суму кредиту в розмірі 57 400 швейцарських франків, що підтверджується копією валютного меморіального ордеру №458 від 26 травня 2008 року. 
       Після надходження кредитних коштів на рахунок позивача, якими він мав можливість розпорядитися на власний розсуд на споживчі цілі (згідно умов договору), ОСОБА_1 виявив бажання отримати готівкою через касу банку вказані кредитні кошти, конвертувавши їх у національну валюту - гривню, що на час отримання готівки склало двома сумами: 106 608,23 грн та 153 236,57 грн відповідно, і підтверджується копіями заяв на видачу готівки №14 від 26 травня 2008 року та №5 від 27 травня 2008 року.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що сама по собі наявність чи відсутність операції з продажу валюти на міжбанківському валютному ринку не спростовує правомірність укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки банк виконав умови кредитного договору, надавши ОСОБА_1 кредит на умовах, визначених договором, - у швейцарських франках, якими позивач у подальшому розпорядився на власний розсуд, отримавши через касу банку їх еквівалент у національній валюті.
       Крім того, згідно з наданим позивачем висновком експертного економічного дослідження, який складений експертом Лябах Н.М., факт зарахування на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошових коштів у сумі 57 400 швейцарських франків документально підтверджується, а також підтверджується здійснення банком списання за заявою ОСОБА_1 №1 від 26 травня 2008 року з особового рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 56 488 швейцарських франків та здійснення банком перерахування з внутрішнього рахунку установи №29003002900301 та зарахування на особовий рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 грошових коштів у розмірі 259 844,80 грн, здійснення у період часу з 26 травня 2008 року по 27 травня 2008 року ОСОБА_1 зняття зі свого поточного рахунку № НОМЕР_1 та отримання в касі відділення банку за заявами на видачу готівки готівкових грошових коштів загалом у розмірі 259 844,80 грн, з яких: за заявою №14 від 26 травня 2008 року - 106 608,23 грн та за заявою №5 від 27 травня 2008 року - 153 236,57 грн.
       Доводи скаржника щодо нездійснення операції з продажу валюти на міжбанківському валютному ринку колегія суддів вважає неспроможними та такими, які ніяким чином не впливають на дійсність кредитного договору, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції було установлено, що на момент укладення кредитний договір та додаткова угода до нього відповідали вимогам закону та волевиявленню сторін, адже сторони визначили суму зобов`язання, порядок отримання кредиту, а позивач з такими умовами договору був згодний та в подальшому кредитні кошти на виконання укладеного договору були перераховані банком на його рахунок й фактично отримані ним в обраній ним же валюті.
       Разом з тим, судом першої інстанції було установлено, що рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 12 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання удаваними п.2.1 ч.№1 та п.1.7.2 ч.№2 кредитного договору №ML-301/228/2008 від 26 травня 2008 року з урахуванням змін відповідно до додаткової угоди №ML-301/228/2008/CHF з застереженням.
       Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що позивач не довів ні наявність умислу в діях відповідача та обставини щодо яких, як він вважає, його було введено в оману, ні сам факт обману з боку відповідача при укладенні кредитного договору, адже якщо б ОСОБА_1 був не згодний із кредитним договором або його конкретними умовами, вважав себе введеним в оману банком, то міг не підписувати і не укладати договір, у тому числі відмовитися від договору та отримання кредитних коштів, однак, згідно матеріалів справи, його волевиявлення було направлене на укладення договору та отримання кредиту на визначених у ньому умовах, зокрема, в іноземній валюті, а тому колегія суддів приходить до висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  - залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова