Постанова                                            
Іменем  України                    
 
31 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 369/14388/20
провадження № 61-17321св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач  - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Ратнікової В. М., Невідомої Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
Основний зміст позовної заяви та її обґрунтування
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 липня 2007 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від спільного шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_4 
23 липня 2010 року нею було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, надвірні будівлі та споруди 
АДРЕСА_1 та зареєстровано право власності на вище вказане домоволодіння після померлого батька ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_1 за її згодою ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою, крім неї та відповідача зареєстровані та постійно проживають дочка ОСОБА_6 та її рідна сестра ОСОБА_7 , з якими існує домовленість щодо умов проживання. Відповідач участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не брав.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 15 травня 2019 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.
ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач після фактичного припинення шлюбних відносин, більше 5 років участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не брав, комунальні витрати відповідач ніколи не сплачував, постійно порушував громадський порядок, принижував, поводив себе зухвало. Неодноразово викликалася поліція для вжиття відповідних заходів реагування. Так постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2019 року ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП. Також постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2018 року 
ОСОБА_3 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП.
Враховуючи викладене та посилаючись на статті 391 та 405 ЦК України, 
ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 03 червня 2021 року у складі судді Усатова Д. Д. позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач тривалий час не проживає у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності. Відповідач не несе витрат по утриманню житла, будинком не цікавиться, а отже суд вважав, що він втратив інтерес до цього майна. 
Будь-яких доказів про те, що у відповідача існують перешкоди у користуванні спірним будинком суду не надано. При вирішенні спору суд керувався статтями 71, 72 ЖК України.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 03 червня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що будинок 
АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_1 , а 
ОСОБА_3 зареєстрований та проживає у вказаному будинку як член сім`ї власника. Отже, між сторонами склались правовідносини житлового сервітуту, які урегулюванні статтями 405, 406 ЦК України. Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції про вирішення заявлених позовних вимог на підставі положень статей 71, 72 ЖК УРСР ухвалене з порушенням норм матеріального права.
Крім того, з наявних у матеріалах справи доказів убачається, що з травня 2019 року ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні житлом, оскільки позивач найняла охорону і не допускає відповідача у будинок, тому у суду немає підстав вважати, що відповідач станом на листопад 2020 року (день подачі позову) був відсутній у спірному житловому будинку понад один рік без поважних причин.
Вимоги щодо припинення житлового сервітуту з підстав, визначених 
статті 406 ЦК України, в рамках цієї справи не заявлені, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відсутні.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції та доводи особи, яка її подала
У жовтні 2021 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20)(пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що суд апеляційної інстанції проігнорував той факт, що інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном, та який має власну квартиру АДРЕСА_2 та нежитлове приміщення АДРЕСА_3 , загальною площею 73,3 кв. м, яке ним здається в оренду. Отже, відповідач забезпечений іншим житловим приміщенням, що ним не спростовано.
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2021 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , у якому він просив зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 
14 липня 2007 року.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 5091 від 23 липня 2010 року та інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 11 червня 2019 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що зареєстрований 14 липня 2007 року у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 888, розірвано.
Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 15 травня 2019 року (справа № 369/4955/19) ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП України, тобто вчинення домашнього насильства щодо потерпілої ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР, статтею 405 ЦК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Згідно із вказаною нормою при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).
Отже, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_3 не користується спірним житлом більше одного року без поважних причин, що є підставою для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом на підставі статті 405 ЦК України. Зазначене підтверджується актами про непроживання особи за місцем реєстрації від 29 квітня 2019 року, від 04 липня 2019 року, 
від 26 березня 2020 року та від 17 вересня 2020 року, підписаним депутатами Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (а. с. 20- 23).
Посилання суду першої інстанції на статтю 71 ЖК України не вплинуло на обґрунтованість висновків суду першої інстанції за результатами вирішення спору.
Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання суду апеляційної інстанції на те, що позивачем не заявлялись позовні вимоги щодо припинення житлового сервітуту, оскільки ці висновки суду не узгоджуються з матеріалами справи відповідно до яких позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги та уточнені позовні вимоги, зокрема і статтею 405 ЦК України (а. с. 2-6, 35-36).  
Також не ґрунтуються на доказах та не спростовують висновків суду першої інстанції посилання апеляційного суду на те, що відповідачу чинились перешкоди в користуванні житлом і він не проживав у ньому більше одного року з поважних причин, оскільки докази, на які посилався суд апеляційної інстанції, свідчать про конфлікти, які мали місце у травні 2019 року, проте відповідач не посилався на інші докази, які б свідчили про те, що йому чинились перешкоди після цього періоду і що він цікавився спірним житлом з травня 2019 року до часу звернення позивача до суду із цим позовом у листопаді 2020 року. 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо                                в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Ураховуючи задоволення касаційної скарги, скасування постанови апеляційного суду та залишення в силі рішення суду першої інстанції, беручи до уваги положення статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги. 
Керуючись статтями 141, 400, 406, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - ОСОБА_2 , задовольнити.
Постанову Київського апеляційного суду від 21 вересня 2021 року скасувати.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 03 червня 2021 року залишити в силі.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги, у розмірі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн 60 (шістдесят) коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                           Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                     О. В. Білоконь
 
      О. М. Осіян
 
       С. Ф. Хопта
 
       В. В. Шипович