Справа № 453/1448/21                                 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є. 
Провадження № 33/811/181/22                 Доповідач: Урдюк Т.М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі судді судової палати з розгляду кримінальних справ Урдюк Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на постанову судді Сколівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,

в с т а н о в и в :

вищенаведеною постановою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. та накладено на нього стягнення у вигляді накладення штрафу у розмірі 17 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 454 грн.
Згідно з постановою судді, ОСОБА_1 5 жовтня 2021 року, близько 09 год. 30 хв., в с. Корчин Стрийського району Львівської області, керував транспортним засобом «ВАЗ-2106», д.н.з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: (різкий запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
Не погоджуючись із рішенням судді суду першої інстанції, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить постанову судді Сколівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року скасувати, а провадження у справі про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрити. Крім того, просить поновити йому строк на апеляційне оскарження.
В обгрунтування причин пропуску строку покликається на те, що про оскаржувану постанову йому стало відомо лише 30 грудня 2021 року під час моніторингу сайту Єдиного реєстру судових рішень, а тому вважає строк на апеляційне оскарження пропущеним з поважних причин.
Свої апеляційні вимоги апелянт мотивує тим, що під час складення протоколу йому не було роз`яснено його права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України. Свідків, які вказані у протоколі, під час його складення не було. 
Зазначає, що відеозапис є належним доказом у справі лише тоді, коли у протоколі є покликання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис. Крім того, такий відеозапис був зроблений за допомогою мобільного телефону, а не нагрудної камери поліцейського. 
Звертає увагу на те, що розгляд справи було здійснено у його відсутності, чим обмежено його у визначених законом правах. При цьому у день судового засідання він перебував поза межами України, про судове засідання повідомлений не був. 
У судове засідання 28 лютого 2022 року особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 не з`явився, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що його як військовозобов`язаного призвано до військової частини Збройних сил України з місцем дислокації в м. Івано-Франківськ. Вказане клопотання було задоволено апеляційним судом, а розгляд справи відкладено на 20 квітня 2022 року. При цьому апеляційний суд прийняв рішення про проведення судового засідання з розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 в режимі відеоконференції Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, про що апелянту була скерована відповідна постанова. Однак ОСОБА_1 у судове засідання 20 квітня 2022 року ні до Львівського апеляційного суду, ні до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, жодних доказів, які підтверджують його мобілізацію до Збройних сил України та, відповідно, поважність причин неявки до апеляційного суду, не представив.
За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 6 ст. 294 КУпАП, апеляційний суд вважає, що неявка ОСОБА_1 не перешкоджає розгляду справи.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що така не підлягає до задоволення.
З огляду на те, що судове засідання, на якому було прийнято оскаржуване рішення, проводилося у відсутності ОСОБА_1 , у матеріалах справи відсутні дані про отримання ним постанови, та, відповідно, дату ознайомлення з такою, а тому апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження пропущений з поважних причин та такий підлягає поновленню.
Відповідно до вимог ст. ст. 245, 280 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясувати питання: чи було вчинено таке правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Всупереч тверджень апеляційної скарги ці вимоги закону суддею першої інстанції при розгляді справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 були дотримані, а висновок судді про доведеність винуватості останнього у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за обставин, викладених у протоколі та постанові судді, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується зібраними по справі доказами у їх сукупності, які були досліджені в судовому засіданні та наведені у постанові.
Зокрема, такий висновок ґрунтується на даних, що зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ №170238 від 5 жовтня 2021 року (а.с. 3), згідно з яким ОСОБА_1 5 жовтня 2021 року, близько 09 год. 30 хв., в с. Корчин Стрийського району Львівської області, керував транспортним засобом «ВАЗ-2106», д.н.з НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння: (різкий запах алкоголю з порожнини рота). Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку відмовився в присутності двох свідків, чим порушив вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху України.
Зі змістом складеного протоколу ОСОБА_1 ознайомився, надавши письмові пояснення про те, що «вчора випив пиво, сьогодні керував авто; продувати «Драгер» та їхати на медичне освідчення категорично відмовляють у присутності свідків». Крім того, ОСОБА_1 підписав вказаний протокол у відповідних графах, у тому числі й у графі, яка передбачає роз`яснення особі, щодо якої складено протокол про адміністративне правопорушення, її прав та обов`язків, передбачених ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, що стверджується підписами останнього. Тим самим спростовуються доводи апелянта про те, що працівники поліції не роз`яснили ОСОБА_1 його прав, передбачених законом.
Так, пунктом 2.5 Правил дорожнього руху встановлено, що водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Поряд з тим, ст. 130 КУпАП України встановлено відповідальність як за керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, так і за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Тобто об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, у випадку невиконання водієм вимог п. 2.5 ПДР полягає у відмові особи, яка здійснювала керування транспортним засобом та якій працівник поліції висловив вимогу пройти огляд на стан сп`яніння, пройти такий огляд.
Відповідно до ст. 2, 3 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» від 9 листопада 2015 року №1452/735 (далі – Інструкція №1452/735) огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
З протоколу серії ААБ №170238 від 5 жовтня 2021 року (а.с. 3) вбачається, що такими ознаками у ОСОБА_1 був: запах алкоголю із порожнини рота.
З огляду на наведену ознаку, у поліцейського виникли підстави вважати, що водій ОСОБА_1 перебуває у стані алкогольного сп`яніння, наслідком чого стала вимога поліцейського до ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння. Вказаний факт також зафіксований поліцейським в акті огляду на стан алкогольного сп`яніння (а.с. 4) та направленні на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у КНП «Сколівська ЦРЛ» (а.с. 5). 
Наявним у матеріалах справи відеозаписом підтверджується, що працівник поліції пропонував ОСОБА_1 пройти огляд на стан сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу та у медичному закладі, однак останній від проходження такого огляду відмовився.
Таким чином, відмовляючись від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, ОСОБА_1 , який отримав посвідчення водія та знає Правила дорожнього руху, порушив вимоги п. 2.5 ПДР, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що наявний в матеріалах справи відеозапис містить лише фрагменти події, то апеляційний суд зазначає, що для вирішення справи важливими є лише ті фактичні дані, зафіксовані за допомогою відеокамери поліцейського, які свідчать про вчинення адміністративного правопорушення, або про протилежне. Відповідно до наданого відеозапису, на ньому, зокрема, відображено факт відмови ОСОБА_1 від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та у медичному закладі.
З приводу недопустимості відеозапису як доказу у даній справі, то відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками. Тобто чинне законодавство не виключає можливості застосування працівником поліції, в тому числі, мобільного телефону для фіксації факту порушення вимог ПДР. Крім того, вказаний доказ оцінюється судом у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами у справі.
Покликання ОСОБА_1 на те, що зазначений відеозапис не може братися до уваги також через те, що у протоколі про адміністративне правопорушення відсутнє посилання на технічний засіб, за допомогою якого здійснено даний відеозапис на заслуговує на увагу, оскільки вимоги до змісту протоколу про адміністративне правопорушення викладені в ст. 256 КУпАП та Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, затвердженій наказом МВС України від 7 листопада 2015 року №1395. Проте вказаними нормами не передбачено внесення до протоколів про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, в тому числі і за ст. 130 КУпАП України, інформації щодо технічного засобу, яким здійснювалася відеофіксація.
Безпідставними є твердження апелянта про те, що свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не було під час складення протоколу, оскільки у матеріалах справи наявні письмові пояснення останніх з приводу оскаржуваної події (а.с. 6, 7). Крім того, підписами свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у протоколі про адміністративне правопорушення серії ААБ № 170238 від 5 жовтня 2021 року засвідчено також їх присутність під час складення такого протоколу.
Стосовно покликання ОСОБА_1 на порушення його права на захист через проведення розгляду справи у його відсутності, а також неповідомлення його про судове засідання, то такі не ґрунтуються на матеріалах справи. Так, з наявної у справі розписки (а.с. 15) слідує, що ОСОБА_1 23 листопада 2021 року ознайомився з матеріалами справи та отримав копію відеозапису з місця зупинки. Тобто останній знав про проведення судового засідання 23 грудня 2021 року об 11:00 годині, оскільки у матеріалах справи є відповідна судова повістка (а.с. 14). Крім того, апеляційний суд зазначає, що право ОСОБА_1 на захист реалізовано ним шляхом подання апеляційної скарги та прийняття такої до розгляду. Відтак наведене не є підставою для скасування рішення судді суду першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність винесеної у справі постанови.
Таким чином, наявні у справі докази, яким суддя першої інстанції надав належну оцінку, у своїй сукупності поза розумним сумнівом свідчать про беззастережну винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме відмови від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, за ч. 1 ст. 130 КУпАП та узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).
При обранні ОСОБА_1 адміністративного стягнення суддя районного суду в оскаржуваній постанові в повній мірі врахував характер вчиненого правопорушення, особу порушника, ступінь його вини, та наклав адміністративне стягнення у відповідності до вимог ст. 33 КУпАП в межах безальтернативної санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, що є достатнім для виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобіганню вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
При розгляді справи суддею першої інстанції порушень вимог ст. ст. 279, 280 КУпАП не допущено, докази перевірені на їх допустимість, належність та достатність відповідно до ст. 252 КУпАП.
Ураховуючи наведене, порушень норм процесуального або матеріального права не було встановлено під час апеляційного перегляду, оскаржувана постанова судді є законною, обґрунтованою і такою, що відповідає фактичним обставинам справи.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

поновити ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження.
Постанову судді Сколівського районного суду Львівської області від 23 грудня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, залишити без змін, а його апеляційну скаргу - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Львівського апеляційного суду Т.М. Урдюк