Ухвала
 
19 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 552/6808/21
провадження № 61-7386ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,
 
розглянув касаційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області на рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2022 року, додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 17 лютого 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 23 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, третя особа - Первинна профспілкова організація Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, третя особа - Первинна профспілкова організація Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позов мотивований тим, що наказом № 253-К від 01 листопада 2021 року її було звільнено з посади провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою служби інформаційного забезпечення та зв`язків з громадськістю з 04 листопада 2021 року. З вказаним наказом вона не погоджується, оскільки його винесено з порушенням приписів КЗпП України.
 
Позивач вказувала, що 16 серпня 2021 року їй було повідомлено про те, що її посада підлягає скороченню та запропоновано іншу посаду на яку вона погодилась. Однак, у подальшому її було звільнено по скороченню та відмовлено у призначенні на раніше запропоновану посаду, оскільки на посаду, яку вона обрала призначили іншу особу. На підставі вищевказаного позивач просила: визнати протиправним та скасувати наказ № 253-к 
від 01 листопада 2021 року про її звільнення; поновити її на посаді провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою служби інформаційного забезпечення та зв`язків з громадськістю Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області з 04 листопада 2021 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення втраченого заробітку в розмірі середньомісячного заробітку.
 
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 
2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
 
Визнано протиправним та скасовано наказ № 253-К від 01 листопада 
2021 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця із зв`язків з громадськістю та пресою служби інформаційного забезпечення та зв`язків з громадськістю Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області. Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44 040,20 грн та 908 грн судового збору. Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу допущено до негайного виконання, але не більше ніж за 1 місяць.
 
Додатковим рішенням Київського районного суду міста Полтави 
від 17 лютого 2022 року доповнено рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2022 року. Стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавські області на користь ОСОБА_1 12 000 грн витрат на правову допомогу.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 
2022 року в частині розміру стягнутого із відповідача на користь позивача середнього заробітку змінено, стягнуто з Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 104,25 грн. В іншій частині рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2022 рок та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтава 
від 17 лютого 2022 року  залишено без змін.
 
Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 23 червня 2022 року заяву представника Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області витрат на правову допомогу у розмірі 3 375,00 грн, а також витрати пов`язані з оплатою судового збору у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 652,40 грн, а всього 4 027,40 грн. Відмовлено в іншій частині заяви представника Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області - адвоката Марченко Г. І.
 
01 серпня 2022 року Регіональний офіс водних ресурсів у Полтавській області, засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2022 року, додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 17 лютого 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 23 червня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно з частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) - 2 481 грн.
 
Предметом позову в цій справі є поновлення на роботі, а також - стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 44 040,20 грн, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 
(2 481 грн х 100 = 248 100).
 
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилань на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначних справах підлягають касаційному оскарженню.
 
В резолютивній частині оскаржуваної постанови апеляційного суду зазначено про те, що вона може бути оскаржена до Верховного Суду лише за наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».
 
В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, ціну позову складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи     від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services 
v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 
1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалені у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
За таких обставин не потребує окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області на рішення Київського районного суду міста Полтави від 10 лютого 2022 року, додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 17 лютого 2022 року, постанову Полтавського апеляційного суду від 14 червня 2022 року та додаткову постанову Полтавського апеляційного суду від 23 червня 
2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, третя особа - Первинна профспілкова організація Регіонального офісу водних ресурсів у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               В. В. Сердюк

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська