Постанова                                    
Іменем України                           
 
12 квітня 2022 року                                  
м. Київ
 
справа № 175/2730/20
 
провадження № 61-19265св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),         Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Лариса Леонідівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                             ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської  області Юрченко Л. Л.,                           про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності у порядку спадкування за законом.
 
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_3 , з яким вона постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому земельну ділянку (пай    № 1012 ) площею 2,71 га, кадастровий № 1221487000:01:055:0031, яка розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області та на земельну ділянку (пай № 1013 ) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0030, яка розташована на території Слобожанської селищної ради в селі Степове Дніпровського району Дніпропетровської області.
 
Зазначала, що за вказаною адресою вона проживала без реєстрації. Факт               постійного проживання з її чоловіком підтверджується актом про постійне проживання та показаннями свідків (сусідами).
 
Вважала, що на підставі частин третьої, п`ятої статті 1268 ЦК України фактично успадкувала все належне її чоловікові майно, проте,                                у передбачений законом шестимісячний строк до нотаріальної контори вона не звернулася, оскільки спадщину прийняла.
 
Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд: 
- встановити факт її постійного проживання разом зі спадкодавцем                    (її чоловіком), ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0031, яка розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; 
- визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки           (пай № 1013 ) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0030, яка розташована на території Слобожанської селищної ради в селі Степове Дніпровського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області  від 10 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 разом                                           зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (пай № 1012 ) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0031, що розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки (пай № 1013 ) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0030, що розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що оскільки спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивачка фактично прийняла спадщину і є спадкоємицею за законом, право власності спадкодавця не припинено відповідно до статті 346 ЦК України, отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.
 
Районний суд зазначив, що відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області            від 10 червня 2021 року скасовано.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є неправильними, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні. 
 
Апеляційний суд взяв до уваги, що ОСОБА_3 у період з 14 листопада 2001 року до 23 лютого 2004 року фактично не проживав за адресою:                     АДРЕСА_1 , оскільки на підставі вироку Дніпропетровського районного суду від 12 червня 2000 року він відбував покарання у вигляді дев`яти років позбавлення волі у державній установі «Дніпровська виправна колонія № 89», де і помер у лютому 2004 року.
При цьому позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини майже через 17 років, питання про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач не заявляла.
 
З огляду на зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надала суду доказів про постійне проживання разом із спадкодавцем на час його смерті.
 
Короткий зміст вимог касаційних скарг
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                            від 10 червня 2021 року.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково посилається на положення частини третьої статті 1272 ЦК України, яке регулює питання про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки в постанові про відмову у вчиненні нотаріальних дій зазначено про необхідність встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України.
При цьому судом не враховано, що вона зі спадкодавцем постійно проживали разом у шлюбі до моменту його засудження, вона забирала його тіло з в`язниці, поховала, при цьому продовжувала постійно проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Підставами касаційного оскарження зазначеного судового рішення                     ОСОБА_1 вказує неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                        у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі                               № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 760/16793/16-ц та                від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19 (провадження                        № 61-13902св20), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Крім того, підставою касаційного оскарження судового рішення заявник вказує неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме положень частини третьої               статті 1268 Цивільного кодексу України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У лютому 2022 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, відтак, оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції скасуванню не підлягає.
Посилається на те, що суд апеляційної інстанції повно дослідив обставини справи та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам статей                          263-265 ЦПК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У листопаді 2021 року касаційна скарга надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
У грудні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2022 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
З 24 листопада 1995 року ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а. с.9).
 
За час перебування у шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився       син - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження            (а. с. 65). 
 
Після укладення шлюбу позивач постійно проживала разом зі своїм чоловіком та їх сином у будинку матері свого чоловіка ОСОБА_4 на АДРЕСА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла свекруха позивачки (мати ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 05 червня               2020 року серії НОМЕР_3 (а. с. 38).
 
Відповідно до  державного акту на право приватної власності на землю             від 11 листопада 2001 року, виданого на підставі рішення 9 сесії                          23 скликання Степнянської сільської ради народних депутатів від 03 грудня 1999 року, ОСОБА_4 належала земельна ділянка (пай № 1013 ) площею 2,710 га, кадастровий № 1221487000:01:055:0030, що розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а. с. 10).
 
На день її смерті разом з нею постійно проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_1 її син - ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Слобожанської селищної ради від 27 липня 2020 року № 478 (а. с. 12).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 під час відбування покарання у місцях позбавлення волі помер чоловік позивачки ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть від 17 травня 2013 року, серія НОМЕР_4 (а. с. 8) та актом про видачу тіла ОСОБА_3 для поховання (а. с. 155).
 
У інформації, наданій Дніпровською районною державною нотаріальною конторою (а. с. 26), зазначено, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилася. Тому єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є її син ОСОБА_3 , який відповідно до положень статей 548, 549 ЦК УРСР фактично прийняв спадщину, адже був зареєстрований та постійно проживав разом зі своєю матір`ю на день її смерті (час відкриття спадщини) та вступив у володіння спадковим майном. Зазначена обставина підтверджується довідкою сільради про реєстрацію (а. с. 13).
 
З огляду на відповідь Головного управління Держгеокадастру                            у Дніпропетровській області від 22 січня 2021 року право власності на земельну ділянку загальною площею 2,710 га, кадастровий                                                        № 1221487000:01:055:0030, розташовану на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстровано за ОСОБА_4 , та право власності на земельну ділянку загальною площею 2,710 га, кадастровий № 1221487000:01:055:0031, яка розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстровано за ОСОБА_3 
 
15 липня 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л. прийнято постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії (а. с. 41).
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
  
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає установленим принципам і завданням цивільного судочинства, а також вимогам                        статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.
 
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право                   в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
 
На підставі пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника.
 
Відповідно до вимог статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця),                до інших осіб (спадкоємців). 
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
Стаття 1220 ЦК України передбачає, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
 
Відповідно до частини першої, другої та третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 
Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.
 
Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.
 
Отже, статтями 1268 та 1269 ЦК України презюмується, що у разі, коли спадкоємець постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, то він вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він не заявив про відмову від неї протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. 
 
Тобто, дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, чітко визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статтях 1269, 1270 ЦК України.
 
Встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме:
- земельну ділянку (пай № 1042) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0031, яка розташована на території Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; 
- земельну ділянку (пай № 1013) площею 2,710 га, кадастровий номер 1221487000:01:055:0030, яка розташована на території Слобожанської селищної ради в селі Степове Дніпровського району Дніпропетровської області, та успадкована ним після смерті ОСОБА_4 на підставі статей  548, 549 ЦК УРСР.
 
На момент відкриття спадщини відповідач ОСОБА_2 був малолітнім та на підставі частин четвертої, п`ятої статті 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_3 .
 
Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання та визнання права власності на Ѕ частину спадкового майна, районний суд вважав, що позивачем доведено факт спільного проживання зі спадкодавцем на момент смерті, відтак, на підставі частини третьої статті 1268 ЦК України вона вважається такою, що прийняла спадщину. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову, оскільки позивачем не доведено факту спільного проживання зі спадкодавцем, який з 14 листопада                     2001 року до 23 лютого 2004 року (моменту смерті) відбував покарання                   
у вигляді дев`яти років позбавлення волі у державній установі «Дніпровська виправна колонія № 89».
 
З такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не надала суду достатніх та достовірних доказів, які б дали можливість встановити факт її спільного проживання зі спадкодавцем. Натомість у матеріалах справи наявні докази, надані відповідачем ОСОБА_2 , які спростовують посилання позивача про відвідування ОСОБА_3 у в`язниці, наданні йому передач, отриманні тіла та його поховання.
Зокрема, за період перебування спадкодавця ОСОБА_3 у місцях позбавлення волі (з 14 листопада 2001 року до 23 лютого 2004 року) позивач жодного разу його не відвідувала. Зазначене підтверджено відповіддю Південно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України                             від 01 березня 2021 року № 21-40721/с-317 та долученими до цієї відповіді документами. Також тіло померлого ОСОБА_3 отримувала та його поховання здійснювала ОСОБА_5 (а. с. 151-158).
Отже, стверджувати про наявність контакту (емоційного, фізичного) чи інших відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 немає підстав.
 
З огляду на зазначене, проживання позивача з моменту одруження і на момент відкриття спадщини у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , за якою був зареєстрований ОСОБА_3 , не підтверджує факту постійного спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Також суд не враховує як безумовну підставу визнання факту спільного проживання обставини перебування позивача зі спадкодавцем                                  з 24 листопада 1995 року у зареєстрованому шлюбі, наявність спільної дитини.
 
Однак висновки апеляційного суду про те, що перебування особи у місцях позбавлення волі є безумовною ознакою відсутності спільного проживання між чоловіком і дружиною є помилковими. По суті позбавлення волі є тимчасовим (на строк, визначений вироком суду) заходом впливу на особу, що вчинила кримінальне правопорушення. На цей строк особа обмежується у праві вільного пересування і виборі місця проживання, проте за нею зберігається місце реєстрації, вона має право на побачення з рідними та родичами.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов неправильного висновку про необхідність поновлення ОСОБА_1 строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки, враховуючи обставини, на які ОСОБА_1 посилалася у позовній заяві, а саме факт спільного проживання зі спадкодавцем, відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України за умови постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, особа вважається такою, що прийняла спадщину, відтак, подання заяви про прийняття спадщини на даній підставі не визнано законом обов`язковим.
 
Проте зазначене не вплинуло на законність та обґрунтованість судового рішення апеляційного суду.
 
Посилання заявника на застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 303/6974/16-ц, від 04 червня 2020 року у справі                     № 760/16793/16-ц та від 18 лютого 2021 року у справі № 609/1231/19 (провадження № 61-13902св20), колегія суддів відхиляє, оскільки                            у зазначених справах встановлені інші фактичні обставини, відмінні від цієї справи, що у свою чергу призводить до іншого матеріально-правового регулювання спірних відносин.
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Встановивши, що позивач не надала належних та допустимих доказів спільного проживання зі ОСОБА_3 на момент відкриття спадщини, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання та визнання права власності на спадкове майно.
 
Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону та узгоджуються з нормами права, які судом правильно застосовані, а посилання касаційної скарги на те, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права,                  є безпідставним та спростовується матеріалами справи.
 
Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає                              у касаційній скарзі заявник.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді:	Д. Д. Луспеник   І. А. Воробйова   Г. В. Коломієць   Р. А. Лідовець   Ю. В. Черняк