Номер провадження: 22-ц/813/1189/22 
Справа № 523/19501/15-ц
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.07.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання поруки припиненою на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Аліної С.С. 06 березня 2017 року у м. Одеса, -
встановила:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 1-4). 
В обґрунтування позову Банк посилався на те, що відповідно до укладеного договору № ОD30А800000044   від 03.04.2008 року, ОСОБА_3    03.04.2008 року отримав кредит від ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 19 617,86 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом   з кінцевим терміном повернення – 02.04.2013 року.
Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати,  позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно договору. Однак, відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконав свої зобов`язання за договором, у зв`язку із чим, станом на 14.10.2013 року виникла заборгованість у сумі 29 091,09 доларів США, яка складається з: заборгованість за кредитом – 9 182,62 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом – 1 818,51 доларів США; пеня – 13 025,86 доларів США; заборгованість по комісії – 3 649,01 доларів США; штраф (фіксована частина) – 31,29 доларів США; штраф (процентна складова) – 1 383,80 доларів США.
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 , Банк уклав договір поруки від 03.04.2008 року з ОСОБА_2 . 
У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Суворовського районного суду м. Одеси із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання поруки припиненою.
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання поруки припиненою було залишено без розгляду (т. 1 а.с. 166).
Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 192 839,87 гривень. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1 830,00 гривень за розміщення оголошень в пресі. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 1 162,19 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в сумі 1 162,19 гривень (т. 1 а.с. 167-170).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 було задоволено. Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «Приватбанк» (третя особа - ОСОБА_3 ) про визнання поруки припиненою направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (т. 1 а.с. 197-198).
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 грудня 2015 року заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення було задоволено. Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року скасовано (т. 2 а.с. 17-18).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за  договором кредиту № ОD30А800000044   від 03.04.2008 року у розмірі 232 437,80 гривень. Стягнуто  з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір та витрати пов`язані з викликом відповідача у пресі у сумі по 2 342,19 гривень з кожного. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено (т. 2 а.с. 79-81).
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині вимог до ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права (т. 2 а.с. 2-9).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року залишено без змін (т. 2 а.с. 117-121).
Зазначені судові рішення - рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року, були оскаржені ОСОБА_2 у касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року в частині залишення без змін рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року про задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа: ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою залишено без змін.
Таким чином, при новому розгляді справи Одеським апеляційним судом цивільна справа розглядається виключно в частині заявлених ПАТ КБ «Приватбанк» вимог позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Сторони про розгляд справи на 05 липня 2022 року були сповіщені належним чином.
04.07.2022 року від представника ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність ОСОБА_1 та її представника.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ОD30А800000044, відповідно до якого останній 03 квітня 2008 року отримав кредит від ПАТ КБ «Приватбанк» у розмірі 19 617,86 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення – 02 квітня 2013 року.
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_3 , банк уклав договір поруки від 03 квітня 2008 року з ОСОБА_2 .
Згідно квитанції від 04 квітня 2008 року, ПАТ КБ «Приватбанк» видав ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 19 226,51 доларів США.
Відповідно до акту від 29 грудня 2009 року, у зв`язку із простроченням платежів за кредитним договором, ОСОБА_3 передав ПАТ КБ «Приватбанк» автомобіль марки Мерседес Е 430, 2001 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 .
Згідно звіту про експерту оцінку транспортного засобу від 15 січня 2010 року, ринкова вартість автомобіля марки Мерседес Е 430, 2001 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 , складала 118 000,00 грн.
19 березня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором.
Згідно письмової довідки, яка видана 08 квітня 2014 року Центром № 2 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м. Одеси Головного управління Державтоінспекції Головного управління МВС України в Одеській області, 10 червня 2010 року вказаний транспортний засіб було знято з реєстрації для продажу, а 15 липня 2010 року автомобіль зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 у зв`язку із придбанням останньою транспортного засобу.
Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що умови кредитного договору позичальник не виконав, внаслідок чого станом на 14 жовтня 2013 року утворилася заборгованість в сумі 29 091,09 доларів США, з яких: 9 182,62 доларів США – тіло кредиту, 1 818,51 доларів США – проценти за користування кредитом, 3 649,01 доларів США – комісія, 13 025,86 доларів США – пеня за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань, 31,29 доларів США – штраф (фіксована частина), 1 383,80 доларів США – штраф (процентна складова).
Згідно статті 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Таким чином, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Правові висновки щодо застосування відповідних норм права викладені Великою Палатою Верховного Суду у наступних постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що сторони погодили (пункт 11.1, статті 11.2.1, 11.2.5, 11.2.6 кредитного договору), що у разі неналежного виконання позичальником умов кредитного договору термін повернення кредиту змінюється.
При цьому, п.11.1. кредитного договору визначено, що подією дефолту є одна з подій, зокрема: затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення заборгованості більше як на 10% суми наданого кредиту; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту; інше істотне порушення позичальником умов договору.
Згідно п.11.2.2. кредитного договору, позичальник зобов`язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення у Державному реєстрі.
Згідно п.11.2.5. кредитного договору, якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність.
Згідно п.11.2.6. кредитного договору, якщо протягом строку, вказаного у п.11.2.5. договору, позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов`язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати усі інші грошові зобов`язання за договором у повному обсязі, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька дій, зокрема - звернути стягнення на предмет застави.
Згідно п.12.2. кредитного договору, банк має право, на власний розсуд, вибрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів, зокрема:
- передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог;
- продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України;
- будь-яка інші процедура, дозволена законодавством України.
Таким чином, положеннями кредитного договору не передбачено іншого порядку для звернення стягнення на предмет застави, ніж звернення стягнення на нього у зв`язку із виникненням у позичальника обов`язку погасити зобов`язання за договором у повному обсязі через неспроможність позичальника усунути подію дефолту протягом встановленого договором строку.
29.12.2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» було підписано акт приймання-передачі автомобіля марки Мерседес Е 430, 2001 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 , згідно якого позичальник, у зв`язку з простроченням платежів за кредитним договором, передав банку предмет застави для його реалізації з метою погашення заборгованості за кредитними договором.
15 липня 2010 року заставний автомобіль було зареєстровано на ім`я ОСОБА_5 , у зв`язку із придбанням транспортного засобу. 
ПАТ КБ «Приватбанк» у заяві від 13.09.2021 року зазначило, що отримані гроші від продажу автомобіля у розмірі 14 929,15 доларів США були направлені на погашення кредитної заборгованості, що також підтверджується випискою банку від 03 квітня 2008 року.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що підписання 29.12.2009 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк» акту приймання-передачі заставного автомобіля було можливим лише у межах визначеної положеннями кредитного договору процедури звернення стягнення на предмет застави, яка розпочинається у тому випадку, коли настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.
Тому, з моменту підписання вказаного акту, - 29.12.2009 року, було змінено строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором.
Згідно частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 08.12.2009 року у ОСОБА_3 була наявна наступна заборгованість за кредитним договором:
- заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 261, 27 доларів США (в тому числі 3 293, 04 доларів США - прострочена заборгованість);
- заборгованість за відсотками на поточну заборгованість в сумі 882, 28 доларів США;
- загальна заборгованість з пені в сумі 830, 18 доларів США; 
- загальна заборгованість за комісією в сумі 706, 26 доларів США;
Загальна сума заборгованості - 16 679, 99 доларів США.
З приводу зазначеного розрахунку, колегія суддів зазначає наступне.
Так, положення абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України, якими передбачено, що проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, у даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості про порядок нарахування процентів поза межами строку кредитування, після реалізації банком права на дострокове повернення кредиту.
У такому випадку, кредитор (банк) має право на отримання компенсаційних виплат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
За таких обставин, право банку на стягнення процентів та пені, нарахованих поза межами періоду кредитування припинилося, у зв`язку із чим позовні вимоги щодо стягнення відсотків та пені станом на 14.10.2013р. є необґрунтованими.
Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідачів на користь Банку заборгованості за відсотками на поточну заборгованість в сумі 882, 28 доларів США, та загальної заборгованості з пені в сумі 830, 18 доларів США станом на 08.12.2009 року.
Що стосується вимог про стягнення заборгованості за комісією, то колегія суддів зазначає, що регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно з абзацами другим та третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору), споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору), нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Згідно пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Таким чином, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення заборгованості за комісією в сумі 706,26 доларів США.
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що загальна сума заборгованості за договором кредиту станом на 08.12.2009 року становила 15 973,73 доларів США (заборгованість за тілом кредиту в сумі 14 261,27 доларів США + заборгованість за відсотками в сумі 882,28 доларів США + заборгованість з пені в сумі 830, 18 доларів США).
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). 
З урахуванням зміни кінцевого строку виконання зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів доходить до висновку, що моментом, коли було змінено строк виконання основного зобов`язання, є 29.12.2009 року - дата підписання акту приймання-передачі заставного автомобіля.
Таким чином, розмір заборгованості відповідача перед позивачем, з урахуванням суми від реалізації заставного автомобіля становить:
5 973,73 доларів США - 14 929,15 доларів США = 1 044,58 доларів США.
Що стосується необхідності стягнення заборгованості саме у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню, солідарно, заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 044,58 доларів США.
При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суд м. Одеси від 06 березня 2017 року у частині, що переглядається, підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».  
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із наведеним, колегія суддів доходить до висновку, що з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» підлягають стягненню, у рівних частках, судові витрати у справі в сумі 113,11 грн. З Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у справі в розмірі 191, 95 грн.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 06 березня 2017 року в частині, що переглядається – скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за договором кредиту № ОD30А800000044 від 03.04.2008 року в розмірі 1 044,58 доларів США.
Стягнути, у рівних частках, з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) судові витрати у справі в розмірі 113,11 гривень.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у справі в розмірі 191,95 гривень.
В решті позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 15 липня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе