Постанова
Іменем України
 
29 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 0907/2-5003/2011
провадження № 61-19610св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», яке є правонаступником публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - адвоката Блажевського Петра Івановича на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2020 року у складі судді Грицьківа В. Т. та постанову Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І., Савуляка Р. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2011 року публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ПАТ «АКПІБ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області ОСОБА_3, та ОСОБА_2 уклали кредитний договір №123/Кр74, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу ОСОБА_2 кредит у сумі 200 000,00 грн. 
Цього ж дня, 04 квітня 2008 року ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області 
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір майнової поруки № 74, згідно якого ОСОБА_1 в забезпечення вимог банку, що випливають з кредитного договору № 123/Кр74 від 04 квітня 
2008 року, передав в заставу кредитору нерухоме майно - житловий будинок, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Також, 04 квітня 2008 року ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області 
ОСОБА_3, та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0629 га за цією ж адресою.
Уточнивши позовні вимоги в ході розгляду справи та посилаючись на те, що відповідачі неналежно виконували взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 30 січня 2011 року утворилась заборгованість у розмірі 
217 966,62 грн, банк просив позовні вимоги задовольнити та стягнути з відповідачів вказану заборгованість.
Справа розглядалася судами неодноразово
Короткий зміст судових рішень суду першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 
2015 року апеляційну скаргу ПАТ «АКПІБ» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 
2015 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що позивач втратив право вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 123/Кр74, оскільки філією відділення ПАТ «Промінвестбанку у м. Бориславі» 29 грудня 2010 року відповідно до Закону України «Про оприбуткування прибутку підприємств» та Постанови Правління Національного банку України від 13 вересня 2010 року № 424 було проведено списання безнадійної заборгованості кредитів, у тому числі й за спірним кредитним договором, за рахунок страхових резервів банку.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 березня 2013 року, ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційний суд виходив з того, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що держава відшкодувала банку вартість списаного кредиту за рахунок зменшення податкових зобов`язань банка, а тому позивач, після списання безнадійної заборгованості за рахунок страхового резерву банку, втратив право вимоги за кредитним договором.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 16 червня 2016 року замінено позивача ПАТ «АКПІБ» на правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи».
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 02 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2016 року, закрито провадження у справі.
Закриваючи провадження у справі, суди виходили з того, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 листопада 2014 року по справі № 344/15676/14-ц, яке було постановлено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, набрало законної сили 17 лютого 2015 року, тому справа по суті вже є вирішеною судом і подальший її розгляд є неможливим.
Постановою Верховного Суду від 10 травня 2018 року ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 серпня 
2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області 
від 14 вересня 2016 року скасовано. Справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційний суд виходив з того, що закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не врахував підставу відмови у позові за попереднім рішенням та відмінності у предметі позову, зокрема у складі заборгованості за кредитним договором, спір щодо якої не вирішений.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 15 листопада 2018 року цивільну справу за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано на розгляд Трускавецькому міському суду Львівської області.
При новому розгляді справи рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою  Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що 29 грудня 2010 року банком була списана безнадійна заборгованість ОСОБА_2 за спірним кредитним договором в сумі 212 236,37 грн за рахунок страхового резерву і віднесена банком на збільшення валових витрат банку в повній сумі, тому ЗАТ «Промінвестбанк» не міг відступати 17 грудня 2012 року право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» за списаним кредитом № 123/Кр74 від 04 квітня 2008 року, заборгованість по якій була визнана і списана 29 грудня 2010 року за рахунок страхового резерву і яка повністю віднесена на валові витрати банку.
Також суди виходили з того, що всупереч вимог частини десятої 
статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, яка була чинною до 10 червня 2017 року, в матеріалах справи відсутнє письмове повідомлення позивача про дострокове повернення кредиту за вказаним кредитним договором.
При цьому за змістом статті 541 ЦК боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором.
Крім того, позивачем на вимогу суду не представлено та в матеріалах справи відсутній оригінал договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 
2012 року, згідно якого банк відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 123/Кр74.
Також апеляційний суд зазначав, що на момент укладення договору факторингу між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» існували обмеження щодо виникнення договірних зобов`язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб, які визначені у     пункті 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03 квітня 2009 року в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
У грудні 2021 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ТОВ «Кредитні ініціативи» - адвоката Блажевського П. І. на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2022 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник ТОВ «Кредитні ініціативи» - адвокат Блажевський П. І., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі 
№ 466/5883/15-ц, провадження № 61-3871св18 (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
Крім того, як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що нормами Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачено, що списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника.
Так, процес списання безнадійної заборгованості врегульовано постановами Національного банку від 13 вересня 2010 року № 424 (яка була чинною на момент виникнення спору між кредитором і боржником) та від 01 червня 2011 року № 172 (яка є чинною на сьогодні), у яких вказано, що списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк зобов`язаний вимагати відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.
Також зазначав, що в матеріалах справи наявні копія вимог та претензій до відповідачів від 03 липня, 04 вересня, 19 жовтня, 10 грудня 2009 року та копія повідомлення від 01 жовтня 2020 року, у зв`язку з чим висновки судів щодо неналежного позасудового регулювання спору є безпідставними.
Крім того не погоджується з ототожненням відповідачами та судами договорів майнової поруки № 74 від 04 квітня 2008 року та договору іпотеки від цієї ж дати. Зазначає, що відповідно до пункту 1.3 договору майнової поруки поручитель ОСОБА_1 зобов`язався перед кредитором відповідати за погашення заборгованості позичальника за кредитним договором на засадах солідарного боржника, тому належним є солідарне стягнення заборгованості з двох відповідачів.
Вважає, що суди дійшли безпідставного висновку про відсутність доказів на підтвердження відступлення прав вимоги до ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 123/Кр74, оскільки на підтвердження переходу права вимоги достатньо витягу з додатку до договору відступлення. При цьому норми статті 1077 ЦК України та статті 4 і 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (в редакції на дату укладення договору факторингу), є нормативними актами вищої юридичної сили, в яких не міститься ніяких обмежень щодо суб`єктів, за боргом яких може бути здійснений факторинг.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу
У лютому 2022 року до Верховного Суду надійшли ідентичні за змістом відзиви на касаційну скаргу, в яких ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили закрити касаційне провадження за касаційною скаргою, а також залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Зазначають, що докази та обставини, на які посилається представник ТОВ «Кредитні ініціативи» у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами як першої, так і апеляційної інстанцій, та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в 
м. Борислав Львівської області ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 123/Кр74, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в сумі 200 000,00 грн на споживчі цілі зі сплатою 
19 % річних строком до 02 квітня 2018 року. 
Відповідно до пункту 5.2.7 кредитного договору позичальник зобов`язується достроково погасити заборгованість за цим договором протягом 
30 календарних днів з дати одержання повідомлення від банку про вимогу достроково виконати зобов`язання за даним договором у випадках, передбачених пунктом 5.3.2 договору.
Відповідно до пункту 5.3.2. кредитного договору банк має право вимагати від позичальника (незалежно від настання кінцевого терміну погашення кредиту) сплати у повному обсязі заборгованості за кредитом та/або процентами за користування ним, суму неустойки і збитків, передбачених цим договором, у випадках, які визначаються згідно з цим договором істотними та можуть негативно впливати на стан кредитної заборгованості позичальника.
При цьому банк письмово повідомляє позичальника (поштою з повідомленням; вручення банком особисто позичальнику під розписку) про необхідність дострокової сплати суми заборгованості.
Цього ж дня, 04 квітня 2008 року ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області 
ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір майнової поруки № 74, згідно якого ОСОБА_1 в забезпечення вимог банку, що випливають з кредитного договору № 123/Кр74 від 04 квітня 
2008 року, передав в заставу кредитору нерухоме майно - житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до пункту 1.3 цього договору ОСОБА_1 є поручителем, особою, яка зобов`язується перед кредитором відповідати за погашення заборгованості позичальника за кредитним договором на засадах солідарного боржника.
Відповідно до пункту 2.3 договору майнової поруки у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов`язань, що випливають з кредитного договору, поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник у тому ж обсязі, що і позичальник.
Згідно з пунктом 3.1 вказаного договору у випадку невиконання зобов`язань позичальником у строки, визначені кредитним договором, кредитор зобов`язаний звернутися з письмовим повідомленням на адресу поручителя.
Також, 04 квітня 2008 року ЗАТ «АКПІБ», в особі керуючого Філією «Відділення Промінвестбанку в м. Борислав Львівської області 
ОСОБА_3, та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0629 га за цією ж адресою.
Також судами встановлено, що філією відділення ПАТ «Промінвестбанку» у м. Бориславі проводилося списання безнадійних кредитів за рахунок страхового резерву відповідно до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» з урахуванням змін, внесених Законом України від 20 травня 2010 року № 2275-VІ та постанови Правління Національного банку України від 13 вересня 2010 року № 424, на загальну суму 4 805 432,58 грн, в тому числі і по фізичним особам на суму 2 158 681,93 грн.
Згідно  матеріалів справи розшифровка безнадійної заборгованості списана за рахунок страхового резерву філією відділення ЗАТ «Промінвестбанку 
м. Борислава за період з 01 січня 2010 року по 18 березня 2011 року.
29 грудня 2010 року банком була списана безнадійна заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 123/Кр74 від 04 квітня 
2008 року в сумі 212 236,37 грн за рахунок страхового резерву і віднесена банком на збільшення валових витрат банку в повній сумі. 
Як вбачається з акта від 11 травня 2011 року № 271/230/09325407 «Про результати виїзної позапланової перевірки філії «Відділення ПАТ «Промінвестбанку» у м. Бориславі, код в ЄДРПОУ 09325407 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 18 березня 2011 року» перевіркою пунктів 1.1 - 2.24, 2.26 - 2.52 плану перевірки порушень не встановлено. Перевіркою встановлено порушення: підпункту 8.7.1 пункту 8.7 статті 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в редакції від 22 травня 
1997 року № 283/97-ВР із змінами та доповненнями, філією «Відділенням ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі» завищено валові витрати за 2010 рік в сумі 16 454,62 грн, в тому числі за другий квартал 2010 року в сумі 2 159,62 грн, за третій квартал 2010 року в сумі 14 295,00 грн; підпункту 12.2.2 пункту 12.2 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» в редакції від 22 травня 1997 року № 283/97-ВР із змінами та доповненнями, філією «Відділенням ПАТ Промінвестбанку у м. Бориславі» завищено валові витрати за 2010 рік витрати на збільшення страхового резерву (ряд 04.3 декларації) на суму 2 862 233,31 грн, в тому числі за четвертий квартал 
2010 року в сумі 2 862 233,31 грн.
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;  4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.
 
Щодо списання банком кредитної заборгованості
 
Відповідно до частин першої-другої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора передбачено статтею 605 ЦК України як підстава припинення зобов`язання.
На момент виникнення спірних правовідносин, у тому числі списання банком безнадійної заборгованості ОСОБА_2 , діяв спеціальний нормативно-правовий акт - Порядок формування банками за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості, затверджений постановою Правління Національного банку України від 13 вересня 2010 року № 424, у пункті 8 якого визначено, що списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк у період відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.
За своєю суттю прощений кредитний борг є додатковим благом особи лише у разі відсутності в банку будь-якої правової підстави вимагати його стягнення в майбутньому, тобто припинення між сторонами кредитних відносин взятих на себе взаємних зобов`язань.
Поняття «прощення боргу», як воно вжито у статті 605 ЦК України, не тотожне поняттю «списання безнадійної заборгованості». Списання банком безнадійної заборгованості боржника є категорією бухгалтерського обліку та не звільняє боржника від зобов`язання. Відшкодування (списання) за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника, оскільки банк зобов`язаний продовжувати роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.
Зазначених правових висновків Верховний Суд дійшов у постановах від 29 травня 2018 року у справі № 921/165/16-г/7, від 03 липня 2018 року у справі № 921/303/16-г/10, від 18 червня 2019 року у справі № 902/1156/15, від 04 вересня 2019 року у справі № 466/3581/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 522/13021/16-ц, від 26 січня 2022 року у справі № 405/9058/19.
Таким чином, у справі, яка переглядається, прощення (анулювання) кредитної заборгованості ОСОБА_2 перед банком не відбулося. Мало місце лише її відшкодування за рахунок резерву з подальшим стягненням її з боржника.
Схожий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 438/350/17 (провадження № 61-17338св21) та від 08 червня 2022 року у справі № 438/723/17 (провадження 
№ 61-11572св21).
Зважаючи на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що ЗАТ «Промінвестбанк» не міг відступати 
17 грудня 2012 року право вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» за списаним кредитом № 123/Кр74 від 04 квітня 2008 року, заборгованість по якій була визнана і списана 29 грудня 2010 року за рахунок страхового резерву і яка повністю віднесена на валові витрати банку, оскільки відшкодування банком за рахунок свого страхового резерву кредиторської заборгованості позивача не припиняє зобов`язання боржника перед кредитором.
 
Щодо відсутності доказів відступлення права вимоги
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій також виходили з того, що позивачем не надано договору про відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, згідно якого ПАТ «АКПІБ» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги за кредитним договором від 04 серпня 2008 року № 123/Кр74.
 
При цьому апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що надання витягу з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 17 грудня 2012 року є належним доказом переходу прав вимоги, оскільки на момент укладення договору факторингу між ПАТ «Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» існували обмеження щодо виникнення договірних зобов`язальних відносин між сторонами в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб, які визначені у пункті 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг № 231 від 03 квітня 2009 року в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників-фізичних осіб.
 
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, 15 червня 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із заявою про процесуальне правонаступництво на підставі статті 37 ЦПК України, в якій зазначало, що є кредитором за кредитним договором № 123/Кр74 від 04 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_2 , на підставі договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи», на підтвердження чого надав копію договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року, копію акта приймання-передачі додаткового реєстру позичальників від 17 грудня 
2012 року та витяг з додаткового реєстру позичальників.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 16 червня 2016 року замінено позивача ПАТ «АКПІБ» на правонаступника ТОВ «Кредитні ініціативи».
При цьому, вважаючи витяг з додатку № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 17 грудня 2012 року неналежним доказом переходу до позивача права вимоги за спірним кредитним договором, апеляційний суд не мотивував, якими доказами спростовується така інформація.
Також слід зазначити, що розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 
2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилався суд апеляційної інстанції, прийнято відповідно пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.
Підпунктом 2 пункту 1 розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).
Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження.
Враховуючи викладене, розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 
2009 року № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору відступлення прав вимоги при його вчиненні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 
від 16 грудня 2020 року у справі № 757/16507/15 (провадження № 61-87св19).
Щодо солідарної відповідальності відповідачів
 
Судами попередніх інстанцій враховано, що відповідно до статті 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. 
 
Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону.
 
З матеріалів справи вбачається, що між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 
 04 квітня 2008 року було укладено договір майнової поруки, відповідно до якого останній передав кредитору в заставу нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельну ділянку за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Також, цього ж дня між ПАТ «АКПІБ» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого також виступає нерухоме майно, а саме житловий будинок та земельна ділянка за адресою: 
АДРЕСА_1 .
Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється статтями 572-593 глави 49 ЦК України і спеціальним законом, то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфа 3 глави 49 ЦК України (постанови Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі № 3-43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14).
Жодним із названих нормативних актів не передбачено солідарну відповідальність боржника за кредитним договором та іпотекодавцем.
Отже, можна зробити висновок, що боржник за основним зобов`язанням та майновий поручитель - іпотекодавець не є солідарними боржниками, оскільки солідарна відповідальність настає лише у випадках, прямо передбачених законом або договором (стаття 541 ЦК України).
Вказаний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц (провадження 
№ 14-32цс20).
За таких обставин суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для солідарного стягнення заборгованості з відповідачів.
 
Щодо досудового вирішення спору
 
10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).
 
Суди попередніх інстанцій врахували, що частина 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 
2017 року, встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, що також було передбачено в пунктах 2.5, 5.2.7, 5.3.2 кредитного договору та в пунктах 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 договору майнової поруки.
 
При цьому суди виходили з того, що в матеріалах справи відсутнє письмове повідомлення від позивача ПАТ «АКПІБ» про дострокове повернення кредиту за договором № 123/Кр74 від 04 квітня 2008 року позичальником ОСОБА_2 .
 
Заперечуючи проти вказаних висновків судів, позивач в касаційній скарзі посилається на те, що в матеріалах справи наявні копія вимог та претензій до відповідачів від 03 липня, 04 вересня, 19 жовтня, 10 грудня 2009 року та копія повідомлення від 01 жовтня 2020 року, у зв`язку з чим висновки судів щодо неналежного позасудового регулювання спору є безпідставними.
 
Разом з тим, з копій претензій від 03 липня, 04 вересня, 19 жовтня, 10 грудня 2009 року вбачається, що ПАТ «АКПІБ» звертався до позичальника ОСОБА_2 з вимогами про стягнення простроченої заборгованості, а не дострокового повернення кредитної заборгованості.
 
Ураховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що у ОСОБА_2 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредиту, а відповідачем такі вимоги було отримано.
 
Разом з тим, враховуючи, що у відповідача не виникло обов`язку дострокового повернення кредиту, суди попередніх інстанцій не врахували, що з позичальника на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість, яка виникла на час звернення останнього до суду.
Схожий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 17 січня 
2022 року у справі № 1519/2-4141/11 (провадження № 61-5104св21), 
від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 (провадження 
№ 61-14700св21).
Звертаючись до суду з цим позовом, у лютому 2011 року та уточнивши позовні вимоги у червні 2011 року, банк просив стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 217 966,62 грн, яка виникла станом на 30 січня 
2011 року, та складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 13 360,00 грн, строкової заборгованості за кредитом - 164 930,00 грн, суми прострочених відсотків за користування кредитом - 36 032,70 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту - 782,07 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення відсотків - 2 861,85 грн.
З урахуванням вищевикладеного у сукупності, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що з відповідача  ОСОБА_2  на користь позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитним договором № 123/КР74 від 04 квітня 2008 року у загальному розмірі 53 036,62 грн, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 13 360,00 грн, суми прострочених відсотків за користування кредитом - 36 032,70 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту - 782,07 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення відсотків - 2 861,85 грн.
Таким чином, доводи касаційної скарги є частково обґрунтованими, а рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
 
При цьому, суд касаційної інстанції не приймає до уваги доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, оскільки доказів обмеження заявника у здійсненні процесуальних прав, що мали наслідком перешкоди у доступі до правосуддя, матеріали справи не містять.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - адвоката Блажевського Петра Івановича задовольнити частково.
 
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 30 листопада 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 27 вересня 
2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
 
Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 123/КР74 від 04 квітня 2008 року у загальному розмірі 53 036,62 грн, яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 13 360,00 грн, суми прострочених відсотків за користування кредитом - 36 032,70 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту - 782,07 грн, суми нарахованої пені за несвоєчасне погашення відсотків - 2 861,85 грн.
 
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді: | Є. В. Синельников    О. В. Білоконь   О. М. Осіян   Н. Ю. Сакара   В. В. Шипович