ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 420/1093/20
адміністративне провадження № К/9901/24433/21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу № 420/1093/20
за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками, Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
за касаційною скаргою Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області
на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, ухвалене суддею Аракеляном М.М.
та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року, ухвалену колегією суддів у складі: головуючого судді Кравця О.О., суддів: Коваля М.П., Зуєвої Л.Є.,
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У лютому 2020 року ОСОБА_1 (далі -позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками (далі - відповідач 1, Держлікслужба), у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила:
1.1. визнати протиправним та скасувати наказ Держлікслужби № 28-к від 04.02.2020 "Про звільнення ОСОБА_1 ";
1.2. поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Держлікслужби в Одеській області;
1.3. стягнути з Держлікслужби середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення позивачки на посаді.
2. В обґрунтування позову указано, що в порушення вимог частини 6 статті 49-2 КЗпП України оскаржуваним наказом позивачку звільнено без будь якого персонального попередження про наступне звільнення. 
3. Ухвалою суду першої інстанції від 18.02.2021 року залучено до участі у справі № 420/1093/20 у якості другого відповідача - Державну службу з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області (далі - відповідач 2, Держлікслужба в Одеській області) щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на посаді згідно заяви позивачки про збільшення позовних вимог від 07.09.2020 (вх. № 35761/20). 
Установлені судами фактичні обставини справи
4. Наказом Держлікслужби від 07.09.2016 №130-к введено в дію Організаційну структуру Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області, згідно якої передбачено дві  посади заступника начальника служби.
5. Наказом Держлікслужби від 07.09.2016 №131-к «Про переведення ОСОБА_1 » позивачку переведено з посади заступника начальника Державної служби з лікарських засобів в Одеській області (яку вона обіймала з 14.08.2009) на посаду заступника начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області.
6. Цим же наказом на ОСОБА_1 покладено виконання обов`язків начальника Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області.
7. У період виконання обов`язків начальника Держлікслужби в Одеській області ОСОБА_1 13.06.2019 направила лист від 11.06.2019, яким повідомила Держлікслужбу про наявність вакантної (з 07.09.2016) однієї з двох посад заступника начальника очолюваної нею служби та запропонувала з метою економії бюджетних коштів скоротити одну вакантну посаду заступника начальника.
8. Наказом № 258-к від 31.07.2019 позивачку увільнено від виконання обов`язків начальника Держлікслужби в Одеській області.
9. Наказом Держлікслужби від 16.10.2019 № 389-к введено в дію нову Організаційну структуру Держлікслужби в Одеській області, згідно якої передбачено одну посаду заступника начальника служби.
10. У період з 16.10.2019 по 04.02.2020 ОСОБА_1 перебувала на лікарняному.
11. Судом установлено, що відповідачем 05.11.2019 (поштове відправлення №0311517214634) та 06.12.2019 (поштове відправлення № 6504410450151) на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 направлялися повідомлення про скорочення посади держслужбовця згідно пункту 1 частини першої статті 87 ЗУ «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII), проте обидва поштових відправлення повернулися з відміткою про «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення».
12. Згідно протоколу доведення інформації або документів до відома державного службовця шляхом використання засобів телекомунікаційного зв`язку від 08.01.2020 засвідчено факт повідомлення позивачки про скорочення її посади 25.11.2019 о 15 год. 00 хв. за мобільним телефоном ОСОБА_1 .
13. Наказом Держлікслужби від 04.02.2020 № 28-к "Про звільнення ОСОБА_1 " позивачку звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням посади держслужби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII. Підставою видання наказу зазначено лист МОЗ України від 08.11.2019. Цей наказ оголошений позивачці 05.02.2020.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
14. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю, визнано протиправним та скасовано наказ Держлікслужби від 04.02.2020 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено позивачку на посаді заступника начальника Держлікслужби в Одеській області з 05.02.2020, стягнуто з Держлікслужби в Одеській області на користь позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2020 по 29.03.2021 у сумі 173049 грн.
15. Задовольняючи вимоги позовної заяви, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт вручення повідомлення позивачці про скорочення посади поштовим зв`язком та в порядку Постанови №1042 документально не підтверджений.
16. Суди попередніх інстанцій урахували, що на час формування та направлення позивачці повідомлень про скорочення посади діяла редакція КЗпП України від 25.09.2019, а тому застосували положення статті 49-2 цього Кодексу саме у цій редакції. Суди дійшли висновку, що Держлікслужбою порушено гарантії статті 49-2 КЗпП України (у редакції від 25.09.2019) щодо повідомлення позивачки за 60 днів та надання працівникові пропозицій іншої роботи на тому самому підприємстві (установі, організації), а тому порушено порядок звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII і протиправно винесено оскаржуваний наказ.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
17. 05 липня 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Держлікслужби в Одеській області, у якій скаржник просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій і ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
18. Ця скарга подана з підстав неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права та пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). 
18.1. В обґрунтування підстав касаційної скарги скаржник указує, що судами попередніх інстанцій не застосовані норми статті 9-1 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній після 25.09.2019), частиною четвертою якої визначено порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі іншими засобами зв`язку, які вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення. 
18.2. На думку скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно спиралися на пріоритетність вимог статті 49-2 КЗпП України у порівнянні зі статтею 9-1 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній після 25.09.2019), помилково вважаючи, що норми зазначеної статті КЗпП України регулюють порядок повідомлення про подальше звільнення. При цьому, суд апеляційної інстанції не розмежував «порядок вивільнення працівників» та «порядок доведення до них повідомлення про подальше звільнення». Адже, стаття 49-2 КЗпП України містить у собі перше, але не визначає друге.
18.3. Скаржник наголошує, що моментом виникнення спірних правовідносин є видання наказу Держлікслужби від 04.02.2020 № 28-к «Про звільнення ОСОБА_1 ». У цей період діяла редакція статті 49-2 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України» від 12.12.2019 № 378-ІХ (далі - Закон №378-ІХ), що набрала чинності 02.02.2020, відповідно до якої у разі скорочення штату до працівників, які мають статус державних службовців не застосовуються положення закону щодо переважного права залишення на роботі та переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу. У свою чергу, судом першої інстанції неправильно застосована ця норма, у редакції, яка діяла до 02.02.2020. Висновок Верховного Суду щодо питання застосування цієї норми права у подібних правовідносинах відсутній.
18.4. Так само як і відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 6 частини першої статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», згідно якої до основних завдань і функцій Фонду та його робочих органів відноситься здійснення перевірки обґрунтованості видачі та продовження листків непрацездатності застрахованим особам. Відповідач указує, що він повідомляв суду, що відповідно до листків непрацездатності АДН №227243, АДН № 160526, АДН № 160656, АГШ № 614536, АДН № 160887 позивач була тимчасово непрацездатною в усі робочі дні з 16.10.2019 по 04.02.2020, але Фондом встановлений факт, що ці листки видано позивачці необґрунтовано та документально підтверджено, що ОСОБА_1 працювала в усі робочі дні в період з 16.10.2019 по 04.02.2019 за сумісництвом в ОНМУ, що у свою чергу спростовує її тимчасову непрацездатність. Суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив доводи Служби з цього приводу.
18.5. Скаржник у касаційній скарзі також посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме не надано оцінку вищенаведеним аргументам відповідача та доказам, наданими ним у їх підтвердження, та, як наслідок, прийняті необґрунтовані рішення, що є порушенням вимог статей 90, 242 КАС України.
18.6. Зазначає, що судом першої інстанції порушено положення частини першої та сьомої статті 47 КАС України з приводу посилання у судовому рішенні на обставини, які не можуть враховані судом при розгляду справи, а саме у відзиві на позовну заяву позивчаем було змінено підстави позову, які було враховано судом першої інстанції без відповідної заяви позивача.
18.7.  Окрім того, вказує на порушення судом першої інстанції статті 44, пункту 2 частини другої статті 205 КАС України, яке полягає у порушенні його право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення до суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також необґрутованості відмови у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.
18.8. Також зазначає про порушення судом першої інстанції розумності строків розгляду справи, що вплинуло на законність рішення в частині стягнення середнього заробітку.
19. 05.07.2021 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя - доповідач) Єресько Л.О., судді Губська О.А., Калашнікова О.В.
20. Ухвалою Верховного Суду від 15.07.2021 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
21. Протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.05.2022 року, який здійснено на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 05.05.2022 № 583/0/78-22 у зв`язку із настанням обставин, які унеможливлюють розгляд судової справи, у зв`язку з відпусткою суддів Губської О.А. та Калашнікової О.В. визначено новий склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Єресько Л.О., судді Соколов В.М., Загороднюк А.Г.
22. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 17.05.2022 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду у попередньому судовому засіданні відповідно до статті 343 КАС України.
Позиція інших учасників справи
23. 22 липня 2021 року від Держлікслужби надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач 2 підтримує доводи касаційної скарги та просить задовольнити її вимоги.
24. Ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 15.07.2021 про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою №К/9901/24433/21 одержано ОСОБА_1 - 20.07.2021, що підтверджується наявним у матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ПАТ "Укрпошта", ідентифікатор внутрішнього поштового відправлення 0102933831865. Водночас правом подати відзив на касаційну скаргу відповідно до статті 338 КАС України позивачка не скористалася, що відповідно не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.
Позиція Верховного Суду
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
25. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
26. Предметом спору у даній справі є (не)законність наказу Держлікслужби від 04.02.2020 № 28-к "Про звільнення ОСОБА_1 " у зв`язку із скороченням посади держслужби на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII.
27. Оцінюючи за правилами статті 341 КАС України у межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, правильність застосування судами попередніх інстанцій до спірних правовідносин наведених положень у контексті установлених у цій справі обставин, Верховний Суд виходить із такого.
28. Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII "Про державну службу" цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
29. Пунктом 4 частини першої статті 83 Закону № 889-VIII визначено, що державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
30. Підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення наведені у статті 87 Закону № 889-VIII.
31. У первинній редакції, чинній до 25.09.2019, пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачав, що однією з таких підстав є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.
32. При цьому частиною третьою статті 87 Закону № 889-VIII у її первинній редакції було унормовано, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини першої цієї статті визначається законодавством про працю (абзац перший). Звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення (абзац другий).
33. Підпунктом 53 пункту 6 розділу I Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади" від 19 вересня 2019 року № 117-IX, який набрав чинності 25 вересня 2019 року (далі - Закон № 117-IX), що набрав чинності з 25.09.2019 та діяв на момент виникнення спірних правовідносин, до статті 87 Закону №889-VIII були внесені зміни, які, зокрема, встановлювали такі підстави для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення:
- скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу (пункт 1 частини першої);
- ліквідація державного органу (пункт 1-1 частини першої).
34. Цим Законом були також виключені положення абзаців першого і другого частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, які стосувалися застосування законодавства про працю та допускали звільнення з підстави реорганізації або ліквідації державного органу лише в разі неможливості переведення державного службовця на іншу посаду чи його відмови від такого переведення.
35. За приписами частин другої і третьої статті 5 Закону №889-VIII (у редакції, яка продовжувала діяти після 25.09.2019) відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
36. Усталеною є також судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір.
37. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
38. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників) регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи, до яких можна віднести обов`язок роботодавця попередити працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці та вчинити дії щодо працевлаштування працівника, в тому числі з урахуванням переважного права на залишення на роботі, а також заборону на звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності або відпустки, крім випадку повної ліквідації підприємства, установи, організації.
39. Законом № 117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус".
40. У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону № 889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю.
41. Після внесених Законом № 117-IX змін до статті 87 Закону № 889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону № 889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня останнього (частина п`ята).
42. Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість зміст наведених положень статті 87 Закону № 889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців.
43. При цьому виключення зі статті 87 Закону № 889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону № 889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин.
44. Водночас приписи частини п?ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті.
45. Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону № 889-VIII у редакції Закону № 117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 12.12.2019 № 378-ІХ, який набрав чинності 02.02.2020, від 14.01.2020 № 440-IX, який набрав чинності 13.02.2020, та від 23.02.2021 № 1285-IX, який набрав чинності 06.03.2020, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю.
46. За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999).
47. Це є гарантією стабільності, утвердження держави як правової, в якій визнається і діє принцип верховенства права (статті 1, 8 Конституції України) (Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року № 22-рп/2003).
48. У цій справі судами попередніх інстанцій встановлено, що подією, з якою пов`язане застосування судом норми закону, є наказ Держлікслужби від 16.10.2019 № 389-к про введення в дію нової Організаційної структури Держлікслужби в Одеській області, а тому судами попередніх інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин приписи статті 49-2 КЗпП України (чинній у редакції Закону № 117-IX).
49. Процедура вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи. 
50. Частини перша - третя статті 49-2 КЗпП України у зв`язку з набранням чинності Закону № 117-IX (з 25.09.2019) не зазнали змін, та діяли в останній редакції Закону України від 28.12.2014 № 77-VIII. 
51. У постанові від 01.04.2015 (справа №6-40цс15) Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації і досвіду.
52. Верховний Суд наголошує, що за приписами частини третьої статті 49-2 КЗпП України обов`язок у роботодавця запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації виникає одночасно з попередженням про звільнення
53. Ці позиції підтримані Верховним Судом, зокрема, у постановах від 12.12.2018 (справа №826/25887/15), від 17.07.2019 (справа №820/2932/16), від 09.10.2019 (справа №208/3390/16-а), від 24.04.2020 (справа №824/168/19-а) та інш.
54. З огляду на викладене суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов мотивованого висновку, що у спірних правовідносинах відповідачі зобов?язані були додержуватися встановленого зазначеною редакцією статті 49-2 КЗпП України порядку звільнення працівника.
55. Оскільки суди попередніх інстанцій установили порушення Держлікслужбою гарантій статті 49-2 КЗпП України (у редакції від 25.09.2019) щодо повідомлення позивачки за 60 днів та надання працівникові пропозицій іншої роботи на тому самому підприємстві (установі, організації), то їх висновок про порушення порядку звільнення позивачки на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII та протиправність оскаржуваного наказу є обґрунтованим та законним.
56. З наведеного слідує висновок, що відповідачем порушено установлений законом порядок звільнення позивачки у контексті виконання вимог статті 49-2 КЗпП України одночасно із попередженням про наступне вивільнення, відповідно не можуть бути визнані законними подальші дії відповідача щодо звільнення позивачки, не зважаючи на наступні зміни, внесені до КЗпП Законом № 378-IX, які набули чинності 02.02.2020.
57. За наведених обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення позивача свідчить про незаконність такого звільнення, що в силу частин першої і другої статті 235 КЗпП України є підставою для поновлення його на попередній роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
58. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 26.05.2021 у справі № 260/261/20, від 13.10.2021 у справі № 360/2308/20, від 20.09.2021 у справі № 340/221/20 та інш. Підстави для відступу від цієї позиції у цій справі відсутні.
59. Верховний суд відхиляє доводи скаржника щодо незастосування судами статті 9-1 Закону № 889-VIII (у редакції, чинній після 25.09.2019), частиною четвертою якої визначено порядок доведення до відома державного службовця інформації або документів поштою, в тому числі електронною, чи шляхом передачі іншими засобами зв`язку, які вважаються такими, що доведені до відома державного службовця на п`ятий календарний день з моменту їх відправлення, з огляду на таке.
60. Верховний Суд зауважує, що чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав. Такі гарантії за чинного на той час законодавчого регулювання визначалися КЗпП України.
61. Норми статті 9-1, включеної до Закону № 889-VIII Законом № 117-IX (чинної з 25.09.2019), містять загальні норми щодо порядку доведення до відома державного службовця інформації або документів.
62. У свою чергу стаття 49-2 КЗпП України конкретизує саме порядок вивільнення працівників, що містить надані державою гарантії захисту трудових прав працівників при їх звільненні. 
63. За загальними правилами визначення пріоритетності змісту норми висновки, що прямо випливають з норми, мають пріоритет над висновками, що непрямо випливають з норми.
64. З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано надав пріоритет приписам статті 49-2 КЗпП України.
65. Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника із правовою оцінкою судами обставин справи.
66. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального  права, у касаційній скарзі не наведено.
67. Колегія суддів наголошує, що до повноважень Верховного Суду не входить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
68. Доводи та аргументи скаржника зводяться до переоцінки доказів, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині і свідчать про незгоду заявника із правовою оцінкою судами обставин справи, встановлених у процесі її розгляду.
69. Щодо доводів скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме частин першої та сьомої статті 47 КАС України, що полягає у посилання судом на обставини, які не можуть бути враховані при розгляді справи, зокрема у відзиві на позовну заяву позивчаем було змінено підстави позову, які було враховано судом першої інстанції без відповідної заяви позивача.
70. Колегія суддів зауважує, що виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування необхідних доказів.
71. Судами попередніх інстанцій у цій справі було установлено порушення відповідачем статті 49-2 КЗпП у зв`язку із неналежним повідомленням позивачки  про скорочення її посади, на що остання посилалася у позовній заяві. Вказаною статтею регламентовано одночасне із попередженням про  про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці пропонування власником або уповноваженим ним органом працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві, в установі, організації.
72. Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги вірно визначив норму матеріального права, яка їх врегульовує та застосував її при вирішенні спору.
73. Щодо порушення судом першої інстанції розумних строків розгляду справи та вплив порушення таких строків на законність прийняття рішення в частині стягнення середнього заробітку, суд зазначає, що частина друга статті 235 КЗпП України визначає, що у разі незаконного звільнення працівника суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже вказане питання вирішується судом незалежно від строків розгляду справи.  
74. Стосовно аргументів касатора про порушення судом першої інстанції статті 44, пункту 2 частини другої статті 205 КАС України, яке полягає у порушенні його права подавати заяви та клопотання, надавати пояснення до суду, наводити свої доводи та міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, а також необгрутованості відмови у задоволенні клопотання про відкладення судового засідання та здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження, то вказані доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
75. Так, ухвалою від 18.02.2021 Держлікслужба в Одеській області належним чином залучена до участі у справі у якості відповідача, якою судом також надано строк для подання відзиву на позовну заяву, правом подання якої остання скористалася у порядку статей 44, 162, 175 КАС України та який було враховано судом першої інстанції при вирішенні цього спору.
76. Пунктом 2 частини другої статті 205 КАС України визначено, що суд відкладає  розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку у разі першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Водночас питання поважності причин неявки в судове засідання є оціночним, покладається на розсуд суду. Зі змісту оскаржуваного судового рішення слідує, що суд першої інстанції надав оцінку клопотанню відповідача про відкладення судового засідання та визнав причини неявки, зазначені його представником у цьому клопотанні неповажними.
77. Необхідно звернути увагу, що доводам скаржника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права було надано оцінку судом апеляційної інстанції за наслідком якої суд дійшов висновку про відсутність таких порушень при ухваленні судом першої інстанції рішення у цій справі.
78. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанції.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
79. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
80. Згідно з частиною першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
81. На підставі викладеного, Верховний Суд констатує, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення судів попередніх інстанцій відсутні.
82. Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
83. Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
84. З огляду на результат касаційного розгляду, витрати понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками в Одеській області залишити без задоволення.
2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2021 року та П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2021 року у справі № 420/1093/20 залишити без змін.      
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк В.М.Соколов