П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

14 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/4807/20	
Головуючий в 1 інстанції: Цховребова М.Г.

П`ятий  апеляційний адміністративний суд у складі колегії:    
доповідача - судді Стас Л.В.
суддів – Турецької І.О., Шеметенко Л.П.
     
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року по справі за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі: Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України, до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,  

                                                                 ВСТАНОВИВ: 

       Військовий прокурор Одеського гарнізону звернувся з позовом в інтересах держави в особі: Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України, до ОСОБА_1 , в якому позивач просить стягнути з відповідача витрати, пов`язані з його навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі на загальну суму 58872,48 грн. на користь Національної академії Національної гвардії України.

      Позовні вимоги обґрунтовано наявністю у відповідача обов`язку, згідно з вимогами частини десятої статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» , відшкодувати витрати з його утримання у Академії внаслідок небажання продовжувати навчання відповідно до «Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964. Добровільно відповідач не відшкодував вказані витрати, що зумовило звернення до суду.

     Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року – в задоволенні позову відмовлено. 

      Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивільній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, першим
заступникам та заступникам керівників обласних прокуратур, керівнику, заступникам керівника, керівникам підрозділів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

      Відповідно до вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ, Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-УІІ, наказом Генерального
прокурора від 17.02.2021          № 39 затверджено перелік і територіальну юрисдикцію окружних прокуратур. Днем початку роботи окружних прокуратур наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 №40 визначено 15.03.2021. Таким чином, 15.03.2021 в системі Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону відбулися організаційно-
штатні зміни та було реорганізовано Військову прокуратуру Одеського гарнізону Південного регіону України в Одеську спеціалізовану прокуратуру у військовій та оборонній сфері Південного регіону.

      З огляду на вищезазначене, Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в межах своєї компетенції оскаржив рішення суду першої інстанції. 

      Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, враховуючи що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста їх участь в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін.

       В апеляційній скарзі, Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду від 20 грудня 2021 року – скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції було неправильно застосовано частину десяту статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо обов`язковості відшкодування витрат, пов`язаних з триманням у вищому військовому закладі, оскільки відносно курсанта застосовано підставу, яка застосовується щодо особи офіцерського складу.
      
      Позивач не скористався своїм процесуальним правом надання відзиву на апеляційну скаргу. 

       Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що  апеляційна скарга підлягає задоволенню  з таких мотивів. 
     
      Колегія суддів не входить в обговорення та оцінку рішення суду в тій частині, в якій воно не оскаржене сторонами. 

      Судом першої інстанції встановлено, що Наказом начальника Національної академії Національної гвардії України від 25.07.2018 року № 158 с/ч (а.с.14) наказано зарахувати в списки особового складу академії та на всі види забезпечення: з 25.07.2018 та присвоїти первинне військове звання “солдат”, призначити курсантами та вважати такими, що уклали контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній академії Національної гвардії України на період навчання: по факультету № 4 (гуманітарному), за спеціальністю “Психологія” громадянка ОСОБА_1 .

      25 липня 2018 року Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Національної академії Національної гвардії України та солдатом ОСОБА_1 укладено Контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній академії Національної гвардії України протягом строку Контракту. 

      Із змісту пункту 1 даного Контракту видно, що відповідач зобов`язувався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.

      01 жовтня 2019 року відповідач подав рапорт про відрахування з числа курсантів Національної академії Національної гвардії України у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та в подальшому проходити службу на офіцерських посадах та зобов`язався відшкодувати витрати на утримання у закладі вищої освіти.

       Згідно з витягом із наказу начальника Національної академії Національної гвардії України від 04.10.2019 року № 224 с/ч (а.с.16) припинено (розірвано) контракт про проходження військової служби (навчання) курсантів, відраховано з навчання та виключено зі списків особового складу Академії та всіх видів забезпечення:
- солдата ОСОБА_1 , курсанта 2 відділення 138 навчальної групи курсу № 2 гуманітарного факультету, за наявності підстав, передбачених підпунктом “ж” (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, 04 жовтня 2019 року;
- звільнено з військової служби у запас Збройних Сил України та направлено на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 № 964 “Про затвердження Порядку відшкодування курсантами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах”, наказано провести утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету.

      Підставами вищевказаного наказу у ньому зазначено: наказ начальника Академії від 03.10.2019 № 958, припис від 04.10.2019 № 641.

     Відповідно до Довідки – розрахунку Національної академії Національної гвардії України
розмір витрат, пов`язаних з утриманням в Академії ОСОБА_1 за період навчання з 25 липня 2018 по 04 жовтня 2019 року, становить – 59 372, 48 грн. 

     Внаслідок не відшкодування відповідачем в добровільному порядку спірних витрат, прокурор звернувся з позовом до суду.

      Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що  на момент розірвання контракту та відрахування позивача з навчання, п. 10 статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» не передбачав відшкодування Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утримання у вищому навчальному закладі курсанта в разі відрахування його на підставі пп. «ж» п. 2 частини п`ятої статі 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

      Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла такого висновку. 

      Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

      Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

      Статтею 3 Закону України від 6 грудня 1991 року N1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі - Закон N1934-XII; в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

       Згідно з частиною першою статті 15 Закону N1934-XII фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

       Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року N 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон N 2232-XII; в редакції на момент виникнення спірних правовідносин).

     Відповідно до частини першої статті 25 Закону N 2232-XII, підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів.
Частиною десятою статті 25 Закону N 2232-XII передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

      Механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі визначає Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року N 964 (далі - Постанова N964).

      Пунктом 3 Порядку №964 передбачено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з:
грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням;
перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку;
оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

     Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою.

     Відповідно до пункту 4 Порядку №964 розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

     Згідно з пунктом 8 Порядку №964 сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ, Служби зовнішньої розвідки та Держспецтрансслужби.

      Пунктом 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затверджений наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16 липня 2007 року N 419/831/240/605/537/219/534 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 липня 2007 р. за N 863/14130; далі - Порядок N 863/14130) передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на:
грошове забезпечення;
продовольче забезпечення;
речове забезпечення;
медичне забезпечення;
перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад;
оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

      Згідно з пунктом 2.1.1 Порядку N 863/14130 витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.

      Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.

      Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

      Відповідно до п.п. 2.1.2, 2.1.4, 2.1.6 Порядку N 863/14130 витратами на продовольче забезпечення є витрати, пов`язані із забезпеченням курсанта продовольством згідно з нормами харчування.

      Витратами на медичне забезпечення є витрати, пов`язані з наданням медичної допомоги, у тому числі стоматологічної, безпосередньо у ВНЗ, та вартість лікування у військових госпіталях.

      До спожитих курсантом ВНЗ комунальних послуг та енергоносіїв належать тепло, гаряча та холодна вода, водовідведення та електроенергія.

      Таким чином, предметом спору у справі, що розглядається є відшкодування Академії витрат, пов`язаних з утриманням особи у вищому військовому закладі.

     Як було зазначено вище, ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів Академії у зв`язку із розірванням контракту через небажання продовжувати навчання та звільнено з військової служби у запас за підпунктом «ж» (систематичне невиконання умов контракту) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону N1934-XII.

      На момент виникнення спірних правовідносин (18 квітня 2019 року - прийняття наказу про відрахування ОСОБА_1 ) частина десята статті 25 Закону N1934-XII діяла у наступні й редакції: курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

      У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

      З вищенаведеного вбачається, що дана правова норма розповсюджується на дві категорії осіб - на курсантів, які достроково розривають контракт, та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. Обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу було звільнено з військової служби.

     Враховуючи, що позивач не закінчив навчання у академії та подав рапорт про виключення у зв`язку із небажання продовжувати навчання, згідно з вимогами частини десятої статті 25 Закону N1934-XII, він зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національної академії Національної гвардії України. 

     Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 1.380.2019.002683. 
      
       З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги підтверджують обставини неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні даної справи та вважає, що суд першої інстанції не надав належну правову та обґрунтовану оцінку заявленим вимогам на підставі норм закону, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову. 

      У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
       Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.
       Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих  Конституцією  і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів»  у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений    обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права.

      Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції не встановлено в повній мірі фактичні обставини справи, та не надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених відповідачем, у зв`язку з чим, відсутні підстави вважати, що обставини справи встановлено повно та правильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього спростовують неправильних по суті висновків суду першої інстанції.
      Відповідно до ст. ст. 242 КАС України КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
   У відповідності до ст. ст. 315, 317 КАС України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення на підставі неправильного застосування норм матеріального права.

        Враховуючи, що дана справа є справою незначної складності, однак помилково розглянута судом першої інстанції в порядку загального позовного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5  ст.328 КАС України   в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

        Керуючись ст. ст.  315,  317,  321,  322,  325, 328 КАС України, суд – 
                                                               ПОСТАНОВИВ :
        Апеляційну скаргу Керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону – задовольнити. 

        Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 грудня 2021 року по справі за позовом Військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах держави в особі: Міністерства внутрішніх справ України, Національної академії Національної гвардії України, до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,  - скасувати. 

        Прийняти нову постанову, якою позов Військового прокурора Одеського гарнізону – задовольнити. 

        Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати, пов`язані  з її навчанням та утриманням у вищому військовому навчальному закладі на користь Національної академії Національної гвардії України ( код ЄДРПОУ 08610502) у сумі 58 872,48 ( п`ятдесят вісім тисяч вісімсот сімдесят дві ) грн. 48 коп.  

      Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

                                                                                 Дата складення повного судового рішення 14.07.2022р. 

Головуючий суддя 	 	Стас Л.В.	
Судді	    	Шеметенко Л.П.    Турецька І.О.