Постанова
Іменем України
 
26 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 352/1536/16-ц
провадження № 61-6306св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Рона»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року у складі судді Струтинського Р. Р., ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року у складі судді Максюти І. О., ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Горейко М. Д.,
 
у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Рона», про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», далі - АТ «Альфа-Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Рона» (далі - ТОВ «Компанія Рона»), про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 вересня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія Рона» укладено генеральний договір про здійснення кредитування № 06.201-72/025 з подальшими змінами та доповненнями (далі - кредитний договір). За умовами кредитного договору загальний ліміт кредитування встановлено в розмірі 6 000 000,00 дол. США, доступний ліміт кредитування - 829 874,40 дол. США. Отримання траншів по кредиту можливо в гривнях, доларах США та євро. Термін дії загального ліміту кредитування до 30 червня 2019 року. Позичальник отримав кредитні кошти, однак свої зобов`язання не виконав. Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, виконаному ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку з неповерненням ТОВ «Компанія Рона» кредитних коштів за кредитним договором від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025/6.4.1 заборгованість станом на 12 жовтня 2016 року складає у європейській валюті 3 556 093,72 євро - заборгованість за кредитом; 120 907,19 євро - заборгованість за відсотками; 18 593 851,52 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 311 458,93 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом. Заборгованість за кредитом станом на 12 жовтня 2016 року складає у американській валюті: 1 595 468,09 дол. США - заборгованість за кредитом; 59 673,44 дол. США -заборгованість за відсотками; 7 201 660,85 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 130 881,79 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. 
 
В якості забезпечення зобов`язання 17 вересня 2014 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є комплекс СТО загальною площею 1 684,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . У разі настання будь-якого випадку невиконання зобов`язання, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки чи його частину в судовому порядку. 
17 серпня 2016 року банк направив на адресу відповідача та позичальника письмові вимоги про виконання порушеного зобов`язання по сплаті грошових коштів, які залишились без задоволення. 
 
Позивач просив в рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Компанія Рона» за генеральним договором про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025 в розмірі 18 775 000,00 грн звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на комплекс СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що складається з: цегляного адміністративного будинку, загальною площею 1 174,7 кв. м, літера «А», автосалону з цегли, загальною площею 263,1 кв. м, літера «Б», кафе з цегли, загальною площею 127,9 кв. м, літера «В», шашличної цегляної, загальною площею 13,0 кв. м, літера «Г», СТО з бетону, загальною площею 105,8 кв. м, літера «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якого відповідно до висновку про вартість майна станом на 19 вересня 2016 року складає 17 011 000,00 грн та земельну ділянку, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої відповідно до висновку про вартість майна станом на 19 вересня 2016 року складає 1 764 000,00 грн (т. 1 а. с. 11).
 
Заявою від 20 грудня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» змінило предмет позову та просило суд звернути стягнення на вказані вище предмети іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», а саме: комплекс СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що складається з: цегляного адміністративного будинку, загальною площею 1 174,7 кв. м, літера «А», автосалону з цегли, загальною площею 263,1 кв. м, літера «Б», кафе з цегли, загальною площею 127,9 кв. м, літера «В», шашличної цегляної, загальною площею 13,0 кв. м, літера «Г», СТО з бетону, загальною площею 105,8 кв. м, літера «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою вартістю 17 011 000,00 грн; земельну ділянку, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою ціною 1 764 000,00 грн, а також просило стягнути з  ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 281 625,00 грн (т. 2 а. с. 37).
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
 
Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 травня 2017 року заяву про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення від 05 грудня 2016 року скасовано.
 
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року позов задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ТОВ «Компанія Рона» за генеральним договором про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025, яка в повному обсязі становить 50 120 786,46 грн (за кредитом в дол. США), з яких: 41 245 583,16 грн - заборгованість за кредитом, 1 542 660,64 грн - заборгованість за відсотками, 7 201 660,85 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 130 881,79 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків та 124 218 709,01 грн (за кредитом в євро), з яких: 101 850 482,07 грн - заборгованість за кредитом, 3 462 916,49 грн - заборгованість за відсотками, 18 593 851,52 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 311 458,93 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, а всього 174 339 495,47 грн, звернено стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», а саме: комплекс СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що складається з: цегляного адміністративного будинку, загальною площею 1 174, 7 кв. м, літера «А», автосалону з цегли, загальною площею 263,1 кв. м, літера «Б», кафе з цегли, загальною площею 127,9 кв. м, літера «В», шашличної цегляної, загальною площею 13,0 кв. м, літера «Г», СТО з бетону, загальною площею 105,8 кв. м, літера «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою вартістю 17 011 000,00 грн; земельну ділянку, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за початковою ціною 1 764 000,00 грн. Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 281 625,00 грн (т. 2 а. с. 150-158).
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконував зобов`язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, в результаті чого виникла заборгованість, вимогу про погашення заборгованості залишено без реагування, умовами іпотечного договору передбачено, що у разі настання будь-якого випадку невиконання зобов`язання банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року клопотання ОСОБА_1 про зменшення розміру судового збору та відстрочення сплати судового збору задоволено частково. Зменшено розмір належного до сплати ОСОБА_1 судового збору за подання апеляційної скарги до 53 504,54 грн. Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року у розмірі 53 504,54 грн до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції у справі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року.
 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року відмовлено у задоволенні клопотань ОСОБА_1 про зупинення провадження та закриття провадження у справі.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року змінено.
 
Абзац другий резолютивної частини рішення викладено в такій редакції:
 
В рахунок погашення заборгованості ТОВ «Компанія Рона» за генеральним договором про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025 з подальшими змінами та доповненнями згідно договорів про внесення змін, укладеними між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія Рона», яка станом на 30 червня 2016 року складається з: 3 556 831, 46 євро - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту, 23 514,61 євро - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами;   1 595 468,06 дол. США - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 9 927,36 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами, 13 848 756,99 грн - пеня за прострочену заборгованість по основній сумі кредиту в євро, 4 163 831, 58 грн  - пеня за несвоєчасне повернення кредиту в дол. США звернути стягнення на предмети іпотеки:
 
- комплекс СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що складається з: цегляного адміністративного будинку загальною площею 1 174,7 кв. м літера «А», автосалону з цегли загальною площею 263,1 кв. м літера «Б», кафе з цегли загальною площею 127,9 кв. м літера «В», шашличної цегляної загальною площею 13,0 кв. м, літера «Г», СТО з бетону загальною площею 105,8 кв. м, літера «Д», що знаходиться на АДРЕСА_1 ;
 
- земельну ділянку, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться на АДРЕСА_1 , що належать майновому поручителю ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк», шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предметів іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Стягнено з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 53 504,54 грн.
 
Змінюючи рішення районного суду, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції неправильно встановив розмір заборгованості за кредитом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2021 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції, ухвали та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Тисменицького районного суду Івано-Франківської області та зупинено виконання постанови суду апеляційної інстанції.
 
24 травня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі заявник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №  760/14438/15-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 916/2756/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 та інших. 
 
В касаційній скарзі зазначається, що суди розглянули справу, не підвідомчу судам загальної юрисдикції, судом апеляційної інстанції порушено правила щодо відводу та порушено строк розгляду справи.
 
Також, зазначено, що у банку були відсутні будь-які підстави для видачі кредиту, при видачі якого не перевірялась платоспроможність ТОВ «Компанія Рона» та було проігноровано ту обставину, що компанія не здійснює будь-якої діяльності та не отримує грошових коштів, якими б могла погасити отриманий кредит. Також не перевірено кредитну історію товариства, не проводився аналіз майнового стану, оскільки станом на 17 вересня 2014 року у ТОВ «Компанія Рона» уже було три кредитних зобов`язання в інших банках, у межах яких отримано кредитні кошти у особливо великому розмірі.
 
Суди не звернули увагу на те, що іпотечний договір є недійсним. Скаржником та його дружиною було подано позовну заяву про визнання договору іпотеки недійсним (справа № 352/2243/18). Маючи докази недійсності договору іпотеки, укладення його внаслідок помилки та подання з цього приводу позову, суд проігнорував клопотання про зупинення судового розгляду.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що згідно генерального договору про здійснення кредитування № 06.201-72/025, укладеного 17 вересня 2014 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор) та ТОВ «Компанія Рона» (позичальник), кредитор надав позичальнику фінансування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, визначених цим договором, а позичальник зобов`язався сплачувати кредит у строки та у порядку, визначених цим договором (пункт 1.1) (т. 4 а. с. 13-25).
 
Загальний ліміт кредитування (6 000 000,00 дол. США), термін дії загального ліміту кредитування до 30 червня 2019 року та графік його зменшення, максимальні процентні ставки за кредитами (якщо інше не буде визначено додатками до цього договору про відповідний кредит: в гривні - 28 % річних, в доларах США - 16 % річних, в євро - 17 % річних; тип ставки фіксована), можливі валюти кредитування (гривня, долар США, євро), період дозволеного отримання, тощо вказані в додатку № 6.1 до цього договору (пункт 1.2 генерального договору) (т. 1 а. с. 14, 34, т. 4 а. с. 170, 171).
 
Порядок погашення кредиту та формування грошового забезпечення визначено розділом 3 вказаного договору (т. 1 а. с. 16).
 
Позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за одержаним кредитом, тобто повернути одержані від кредитора у вигляді траншів кошти, сплатити суму використаного ліміту та овердрафтами, сплатити суми, сплачені за рахунок коштів кредитора за акредитивами, відшкодувати кредитору суми, які були сплачені кредитором бенефеціарам за гарантіями, а також відшкодувати кредитору суми, сплачені кредитором в якості комісій авізуючих банків, банків-гарантів, на користь яких видано контргарантію за цим договором, виконуючих банків, підтверджуючих банків за акредитивами та гарантіями (пункт 3.1 генерального договору) (т. 1 а. с. 16).
 
Погашення разових кредитів, кредитних ліній, кредитних ліній з індивідуальними умовами траншів має бути повністю здійснено до завершення терміну дії ліміту кредитування, вказаного в тому додатку до цього договору, за яким був одержаний такий кредит, а у випадку, якщо такий додаток встановлює строк користування кредитом, кожен транш кредиту повинен бути погашеним позичальником протягом встановленого такого строку користування кредитом (пункт 3.2 генерального договору) (т. 1 а. с. 16).
 
Розділом 4 генерального договору визначено порядок сплати процентів за кредитом (т. 1 а. с. 17-зворот).
 
Згідно пункту 4.1 генерального договору за користування кредитом у формі разових кредитів, кредитних ліній, в тому числі кредитної лінії з індивідуальними умовами траншів, позичальник сплачує кредитору проценти за кредитом від суми одержаних та не погашених траншів за час користування таким кредитом.
 
Розмір та тип процентної ставки для кожного траншу кредиту визначається згідно умовами того додатку до цього договору, на підставі якого такий транш був отриманий, для овердрафтів згідно з тим додатком, за яким такий овердрафт надається (підпункт 4.1.1 генерального договору).
 
В матеріалах справи наявний додаток № 1.1 до генерального договору про здійснення кредитування (тарифи за послуги по наданню кредитів, тарифи за послуги за акредитивами, тарифи за послуги за гарантіями) (т. 1 а. с. 26-28); додаток № 3.1 до генерального договору про здійснення кредитування (попередні умови надання фінансування за договором) (т. 1 а. с. 30); додаток № 3.2 до генерального договору про здійснення кредитування (фінансові показники: фінансовий коефіцієнт, формула розрахунку, алгоритм розрахунку, допустиме значення) (т. 1 а. с. 31); додаток № 4.1 до генерального договору про здійснення кредитування (визначено поняття випадків невиконання) (т. 1 а. с. 32).
 
В подальшому між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія Рона» було укладено ряд договорів про внесення змін до генерального договору № 06.201-72/025 про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року (т. 4 а. с. 172-189).
 
В додатку № 6.6.1 до кредитного договору про відкриття акредитивів від 10 лютого 2015 року встановлено ліміт кредитування для акредитивів, які відкриваються на підставі цього додатку - 3 059 308,81 дол. США   (т. 1 а. с. 35, 36).
 
В додатку № 6.4.1 про мультивалютну відновлювальну кредитну лінію від 10 лютого 2015 року сторони дійшли згоди щодо умов кредитування (т. 1 а. с. 37, 38).
 
Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, виконаному ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку з неповерненням ТОВ «Компанія Рона» кредитних коштів за кредитним договором від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025/6.4.1 заборгованість станом на 12 жовтня 2016 року складає у європейській валюті 3 556 093,72 євро - заборгованість за кредитом; 120 907,19 євро - заборгованість за відсотками; 18 593 851,52 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 311 458,93 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків за кредитом. Заборгованість за кредитом станом на 12 жовтня 2016 року складає у американській валюті: 1 595 468,09 дол. США - заборгованість за кредитом; 59 673,44 дол. США - заборгованість за відсотками; 7 201 660,85 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 130 881,79 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків (т. 1 а. с. 95-108).
 
В матеріалах справи наявні виписки по особовому рахунку ТОВ «Компанія Рона» № НОМЕР_1 (т. 4 а. с. 115-129).
 
В якості забезпечення зобов`язання позичальника ТОВ «Компанія Рона» за генеральним договором № 06.201-72/025 про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року зі змінами і доповненнями, які можуть вноситись до нього, і разом з усіма додатками до нього, того ж дня, тобто 17 вересня 2014 року, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, предметом якого є комплекс СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 109-115).
 
Встановлено, що комплекс СТО належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «К.Г.Д.», який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Фріс І. П. за реєстровим номером 553 від 21 серпня 2009 року (т. 1 а. с. 117).
 
Право власності іпотекодавця на комплекс СТО зареєстроване Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 14 грудня 2009 року за реєстраційним номером 6906638, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14 грудня 2009 року № 24769540 (т. 1 а. с. 118-зворот).
 
В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності зареєстроване 16 вересня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26836624, виданим 16 вересня 2014 року реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області (т. 1 а. с. 119-зворот).
 
Земельна ділянка належить іпотекодавцю - фізичній особі ОСОБА_1 на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 січня 2006 року серія ІФ № 108264. Право власності на земельну ділянку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16 вересня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26835222, виданим 16 вересня 2014 року реєстраційною службою Тисменицького районного управління юстиції Івано-Франківської області (т. 1 а. с. 121-127).
 
Розділом 5 іпотечного договору передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки чи його частину у разі настання будь-якого випадку невиконання зобов`язання, у будь-який спосіб, дозволений законодавством України, чинний на дату прийняття рішення про звернення стягнення, зокрема і в судовому порядку.
 
На виконання положень статей 35, 39 Закону України «Про іпотеку», позивач надіслав на адреси відповідача ОСОБА_1 та позичальника ТОВ «Компанія Рона» письмові вимоги від 17 серпня 2016 року № 08.42-186/67-15664 та № 08.42-186/96-15338, в яких банк вимагав виконати порушене зобов`язання по сплаті грошових коштів, а також попередив, що у випадку невиконання вимоги у 30-денний строк з моменту її отримання банком будуть застосовані заходи щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку (т. 1 а. с. 84, 85, 89-91).
 
Факт направлення вимоги про усунення порушень зобов`язань підтверджується описом цінних листів та реєстру на відправку рекомендованої кореспонденції від 17 серпня 2016 року (т. 1 а. с. 86-88, 92-94).
 
В матеріалах справи міститься висновок про вартість майна від 19 вересня 2016 року, наданий суб`єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс» (сертифікат від 25 червня 2015 року № 531/15) в рамках звіту про оцінку вартості майна, яким встановлено, що вартість комплексу СТО, загальною площею 1 684,5 кв. м, що складається з: цегляного адміністративного будинку, загальною площею 1 174, 7 кв. м, літера «А», автосалону з цегли, загальною площею 263,1 кв. м, літера «Б», кафе з цегли, загальною площею 127,9 кв. м, літера «В», шашличної цегляної, загальною площею 13,0 кв. м, літера «Г», СТО з бетону, загальною площею 105,8 кв. м, літера «Д», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, загальною площею 0,7000 га, цільове призначення - для обслуговування комплексу станції технічного обслуговування автомобілів, кадастровий номер 2625810100:04:032:0016, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , складає 18 775 000,00 грн (т. 1 а. с. 128, 129).
 
Позивач також подав суду рецензію на звіт про незалежну оцінку комплексу СТО та земельної ділянки від 03 листопада 2016 року, надану Всеукраїнською асоціацією фахівців оцінки, якою встановлено відповідність оцінки вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.
 
Суд апеляційної інстанції з метою встановлення обставин щодо наявності заборгованості за кредитом та її розміру призначив судову економічну експертизу, за результатами проведення якої складено висновок експерта від 19 листопада 2020 року № 7/20-28/2532/20-28 (т. 15 а. с. 88-117).
 
Відповідно до вказаного висновку експерт дійшов остаточного висновку, що наявний в матеріалах справи розрахунок заборгованості, проведений за генеральним договором про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025 з подальшими змінами та доповненнями згідно договорів про внесення змін, укладеними між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія Рона», в частині зазначеного в ньому розміру суми боргу за кредитом, процентів за користування кредитом, документально обґрунтований та відповідає умовам договору та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту, сплати процентів.
 
Водночас, вищезазначений розрахунок заборгованості, в частині нарахування неустойки (пені) за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами є необґрунтованим, оскільки його визначено в іноземній валюті (євро та дол. США) та не конвертовано у національну валюту України - гривню по офіційному курсу НБУ за кожен день прострочення (конвертовано лише на дату розрахунку), що не відповідає вимогам нормативних документів.
 
Заборгованість ТОВ «Компанія Рона» за генеральним договором про здійснення кредитування від 17 вересня 2014 року № 06.201-72/025 з подальшими змінами та доповненнями згідно договорів про внесення змін, укладеними між ПАТ «Укрсоцбанк» та ТОВ «Компанія Рона» станом на 30 червня 2016 року (включно) документально підтверджується у розмірі: 3 556 831,46 євро - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 23 514,61 євро - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами; 1 595 468,06 дол. США - прострочена заборгованість за основною сумою кредиту; 9 927,36 дол. США - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитними коштами.
 
Сума пені за несвоєчасне повернення кредиту розрахунково підтверджується в розмірі: 13 848 756,99 грн - пеня за прострочену заборгованість за основною сумою кредиту в євро; 4 163 831, 58 грн  - пеня за несвоєчасне повернення кредиту в дол. США.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, ухвали та постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Щодо юрисдикції у вказаній справі
 
Скаржник у касаційній скарзі зазначав, що суди розглянули справу, не підвідомчу судам загальної юрисдикції, проте колегія суддів Верховного Суду вважає вказані доводи безпідставними з огляду на наступне.
 
Відповідно до вимог статті 15 ЦПК України (в редакції на момент подачі позову) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
З матеріалів справи відомо, що відповідач у вказаному договорі іпотеки зазначений як громадянин України, спірне майно (комплекс СТО та земельна ділянка, загальною площею 0,7000 га) належить на праві власності фізичній особі ОСОБА_1 . 
 
Позов заявлено до вступу в дію чинної редакції ЦПК України, тому вказані доводи є необґрунтовані незважаючи на те, що кредит надано юридичній особі (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року в справі № 415/2542/15-ц, провадження № 14-40цс18).  
 
Крім того, скаржник у касаційній скарзі, зазначаючи про порушення юрисдикції, вказує на ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в справі з іншим предметом спору, а саме у справі № 352/1394/20 за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «Компанія Рона», приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Грицак О. І. про визнання дій неправомірними та визнання договору іпотеки припиненим. 
 
Щодо вирішення справи по суті
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
 
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
 
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Статтею 589 ЦК України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
 
Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки.
 
У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (частина друга статті 39 Закону України «Про іпотеку»).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Принцип свободи договору при укладанні правочинів надає сторонам можливість діяти на власний розсуд, зокрема і обирати контрагента за договором на врегулювати свої відносини.
 
Під час укладення договору іпотеки сторони діяли на власний розсуд і ризик, що не заборонено законом і поки не буде встановлена неправомірність правочину, договір іпотеки є дійсним. Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання як позасудового врегулювання спору, так і звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.
 
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
 
Судами встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» на підставі Закону України «Про іпотеку», просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
 
Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» та пунктом 5.1 іпотечного договору передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.
 
Виходячи з вищевказаного, суди попередніх інстанцій дійшли до правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку.
 
Враховуючи зазначене, вказаний спосіб захисту не суперечить вимогам матеріального закону, є ефективним способом захисту порушеного права для позивача і максимально спрямований на дотримання прав відповідача щодо об`єктивності оцінки предмета іпотеки на час проведення виконавчих дій.
 
Суд має право ухвалити рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 369/6664/16-ц (провадження № 61-19333св19).
 
Аналогічно, при визначенні розміру заборгованості під час звернення стягнення на предмет іпотеки враховуються вимоги зазначених норм ЦК України і визначається заборгованість за кредитом та процентами у валюті, визначеній договором позики, крім неустойки, в тому числі і пені, яка розраховується у національній валюті.
 
З матеріалів справи вбачається, що суд апеляційної інстанції взяв до уваги розмір заборгованості, який визначений у висновку експерта станом на 30 червня 2016 року.  
 
Щодо доводів про порушення правил щодо відводу судом апеляційної інстанції
 
Відповідно до частин другої, третьої статті 40 ЦПК України питання про відвід судді вирішує суд, який розглядає справу. Суд задовольняє відвід, якщо доходить висновку про його обґрунтованість. Якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу, він вирішує питання про зупинення провадження у справі. У такому випадку вирішення питання про відвід судді здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу і визначається в порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлено відвід.
 
Визначення судді, а в разі колегіального розгляду - судді-доповідача для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою під час реєстрації документів, зазначених у частині другій статті 14 цього Кодексу, а також в інших випадках визначення складу суду на будь-якій стадії судового процесу, з урахуванням спеціалізації та рівномірного навантаження для кожного судді, за принципом випадковості та в хронологічному порядку надходження справ. Справа, розгляд якої відповідно до цього Кодексу здійснюється колегією суддів в обов`язковому порядку, розглядається постійною колегією суддів відповідного суду, до складу якої входить визначений Єдиною судовою інформаційно-телекомунікаційною системою суддя-доповідач. Персональний склад постійних колегій визначається зборами суддів відповідного суду (частини перша-третя статті 33 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу) якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справу правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або необ`єктивності судді.
 
Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини четвертої статті 36 ЦПК України незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу.
 
Під час перевірки не встановлено обставин, які відповідно до зазначеної норми виключали б можливість участі у розгляді цієї справи колегії суддів апеляційної інстанції, який мотивований тим, що колегія суддів відхилила клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
 
У рішенні Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуха проти України» зазначено, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції має визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. Відповідно до суб`єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто те, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у конкретній справі. Згідно з об`єктивним критерієм визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад умови, за яких були б неможливі будь-які сумніви в його безсторонності. У кожній окремій справі необхідно вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, які свідчать про відсутність безсторонності суду.
 
Поняття незалежності та об`єктивної безсторонності тісно пов`язані між собою. З суб`єктивної точки зору, суд не повинен виявляти будь-яку упередженість або особисті переконання. Об`єктивний підхід стосується надання судом необхідних гарантій для відсутності можливості будь-якого правомірного сумніву щодо безсторонності і незалежності суду.
 
Перевіряючи заяви про відвід суддів у контексті наведених у ній доводів та враховуючи зазначені вимоги закону, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні заяви про відвід суддів.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги щодо порушення правил відводу є необґрунтованими, оскільки зазначені скаржником обставини не вказують на необ`єктивність чи упередженість суддів у цій справі.
 
Суд апеляційної інстанції надав аргументовану відповідь на доводи відповідача щодо порушень норм процесуального права судом першої інстанції і такі доводи не можуть бути підставою для скасування по суті правильного рішення.
 
Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції порушив визначені статтею 371 ЦПК України строки розгляду апеляційної скарги не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення справи та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 916/2756/15, від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, від 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19 та інших, колегія суддів відхиляє, оскільки у даному випадку слід враховувати доведеність заявлених позовних вимог належними доказами.
 
Саме по собі посилання на неоднакове застосування положень ЦК України у різних справах хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм матеріального права.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Пономарьов проти України» та ін.) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але цене може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині, ухвали та постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
У частині третій статті 436 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 07 листопада 2018 року у незміненій апеляційним судом частині, ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 09 січня 2019 року, ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року залишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 03 березня 2021 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	 	
 	 І. В. Литвиненко    Є. В. Петров