Номер провадження: 22-ц/813/4225/22 
Справа № 521/4069/18
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.04.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Погорілого Олександра Валентиновича на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Малиновська державна нотаріальна контора у м. Одеса про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості одержання права на спадкування,
                                         В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа – Малиновська державна нотаріальна контора у м. Одесі про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 та зміну черговості одержання права на спадкування ОСОБА_1 , як спадкоємцю четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , надавши йому право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , єдиним другом якого був ОСОБА_1 . З вересня 2008 року по момент відкриття спадщини вони разом мешкали в квартирі ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 , де позивач продовжує проживати і на день подачі позовної заяви до суду. Вони разом вели спільне господарство, робили ремонт, купували техніку, мали спільний бюджет. Позивач допомагав ОСОБА_3 по господарству, готував їжу, прибирав, купував ліки, відвідував його в лікарні, та в останні роки життя ОСОБА_3 доглядав за ним, оскільки той вже фактично не міг самостійно рухатись. Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 . Позивач зазначив, що йому відомо, що брат спадкодавця ОСОБА_2 подав заяву про прийняття спадщини до Сьомої одеської державної нотаріальної контори, однак позивач вважає, що це не справедливо, оскільки саме позивач опікувався на протязі 9 років за спадкодавцем та доглядав за ним, тому вважає, що він має право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом з братом спадкодавця ОСОБА_2 , що і стало підставою звернення до суду.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Погорілий Олександр Валентинович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 05.04.2022 року на 14.00 годину, сторони до суду не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не подавали.
Від Малиновської державної нотаріальної контори у м. Одеса надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності нотаріуса.
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що вони зі спадкодавцем проживали разом, як сім`я, мали спільний бюджет, вели спільне господарство та були пов`язані спільним побутом. Крім того, позивачем не доведено, що спадкодавець не міг самостійно забезпечити умови свого життя, що він перебував у безпорадному стані, потребував стороннього догляду, допомоги та піклування, і що саме позивач тривалий час опікувався та матеріально забезпечував спадкодавця. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 59 років помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 (а.с.17, зворотня сторона, том 2).
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_2 , яка належить спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.03.2009 року № НОМЕР_2 .
Із заявою про прийняття спадщини звернулися: 12.12.2017 року рідний брат спадкодавця ОСОБА_2 (а.с.16-17, том 2) та 19.03.2018 року ОСОБА_1 (а.с.29, том 2), який просить встановити факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та змінити черговість одержання права на спадкування, як спадкоємцю четвертої черги за законом, надавши йому право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом ОСОБА_2 .
За загальним правилом, відповідно до чинного законодавства України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Як зазначає Верховний Суд у багатьох своїх постановах, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга – це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.
Однак, законом передбачена можливість змінити черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування. Так, у відповідності до положень ч.2 ст. 1259 ЦК України, фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування може не будь-хто, а лише особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг.
Відтак, у разі, якщо особа, яка проживала з померлим однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини та бажає одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування (наприклад першої, другої, третьої) така особа, до початку, повинна встановити у судовому порядку факт її проживання однією сім`єю з померлим.
Відповідне питання може розглядатись як в окремому судовому провадженні, до звернення до суду з вимогою по одержання права на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування (в порядку зміни черговості), так і одночасно з такою вимогою.
При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила ч.2 ст.3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Саме по собі проживання зі спадкодавцем не менше п`яти років за однією адресою не є підставою для виникнення права на зміну черговості одержання права на спадкування.
З питань застосування судами положень ч.2 ст.1259 ЦК України склалась достатньо усталена практика. 
Так, відповідно до висновків ВС, останній наголосив, що частиною другою статті 1259 ЦК України визначено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріальне забезпечення спадкодавця; надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; тривалий час здійснення зазначених вище дій; безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення такого позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
При цьому, поняття «тривалого часу» є оціночним, а тому визначення існування такої обставини встановлюється судом з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
При цьому, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Безпорадний стан повинен бути підтверджений відповідними записами в медичних документах, висновками судово-медичних експертів (постанови Верховного Суду від 30 травня 2019 року у справі № 346/1178/17, від 11 грудня 2020 року у справі № 373/1144/17, від 26 вересня 2019 року у справі № 521/6358/17 (провадження № 61-11757св19), від 27 травня 2020 року у справі № 755/8930/18 (провадження № 61-14692св18) та від 18 червня 2020 року у справі № 565/1046/16-ц (провадження № 61-35423св18)).
Також Верховний Суд у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 200/21452/15-ц наголосив щодо неможливості встановлення безпорадного стану особи виключно на підставі показань свідків у разі існування спору.
Таким чином, при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести наведені вище факти.
При зверненні до суду, позивач вказував, що у вересні 2008 року він переїхав жити до свого друга ОСОБА_3 , оскільки той дуже сильно захворів, а сім`ї не мав. З того часу та до смерті ОСОБА_3 вони проживали разом, як сім`я. Вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом. Позивач піклувався про нього, як про рідного. Прибирав, готував, прав, купував для ОСОБА_3 медичні препарати, здавав для нього кров, робив перев`язки. За спільні кошти вони зробили ремонт в квартирі, позивач придбав побутову техніку, сплачував комунальні послуги. За життя ОСОБА_4 неодноразово йому говорив, що хоче скласти на його ім`я заповіт на квартиру, проте позивач не акцентував на цьому уваги. Вказував, що у ОСОБА_5 є рідний брат ОСОБА_6 , з яким вони були у хороших стосунках. Однак, вважає несправедливим, що він не має жодних прав на спадкування, оскільки на протязі 9 років саме він опікувався та доглядав спадкодавця. 
Під час розгляду справи, судом першої інстанції були двічі допитані свідки, сусіди та друзі, які знали та спілкувалися з ОСОБА_3 .
Відповідно їх пояснень, ОСОБА_4 дуже важко хворів, переніс не одну операцію, йому було змінено 2 тазостегнових суглоби та він не міг повноцінно ходити. Пересувався за допомогою милиць або палиці. При цьому, незважаючи на хворобу опорно-рухового апарату, міг самостійно рухатись та вести звичний спосіб життя. Він відвідував базари, готував їжу, спілкувався з друзями, та до останнього працював начальником відділу охорони. Він не був прикутий до ліжка, міг самостійно, користуючись милицями, покупатися, сходити в туалет, робити інші справи. До серпня 2008 року ОСОБА_5 проживав в квартирі з мамою ОСОБА_7 , а після її смерті, у вересні 2008 року до ОСОБА_5 переїхав його друг ОСОБА_8 з яким вони проживали разом до смерті ОСОБА_5 . Свідки зазначали, що ОСОБА_9 був дуже порядною, доброю та вихованою людиною, постійно допомагав ОСОБА_5 по господарству, готував, прибирав, ходив в аптеку, на базар, допомагав йому з перев`язками. Комунальні послуги, як розповідав їм ОСОБА_5 , вони ділили навпіл, грошей за оренду квартири ОСОБА_5 не брав. У них були дуже добрі дружні стосунки. При цьому сусіди зазначали, що ОСОБА_5 не був у безпорадному стані та ніхто його матеріально не утримував. Коли він просив когось з сусідів чи ОСОБА_9 сходити в аптеку або в магазин, то обов`язково давав гроші. Операції та реабілітацію оплачував самостійно. ОСОБА_5 часто навідував брат ОСОБА_6 , якого ОСОБА_5 дуже любив, він підвозив його на роботу, возив в лікарню та на базар, оскільки на далекі відстані ОСОБА_5 було важко пересуватись за допомогою милиць. При цьому навіть на бензин ОСОБА_5 давав кошти, тобто він ні у кого ніколи грошей не брав та не викликав вигляд безпомічної людини. 
Відповідач позов не визнав та зазначив, що його брат ніколи не перебував у безпорадному стані, та тим більше не потребував матеріального забезпечення. Так, дійсно він переніс не одну операцію, через що стан здоров`я погіршувався та він не міг повноцінно ходити. Пересувався за допомогою милиць. Операції та медичні препарати він оплачував самостійно, оскільки отримував державну допомогу, пенсію та заробітню плату, користувався державними пільгами, тому він ніколи ні у кого грошей не брав. Відповідач зазначав, що його брат мав другу групу інвалідності та 60% втрати працездатності та незважаючи на хворобу, він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Атлант 1» та ТОВ «Арго Центр», працюючи на посаді начальника відділу охорони з 02 січня 2004 року по 01 січня 2017 року. Зазначав, що ОСОБА_5 навіть мав заощадження. ОСОБА_9 до його брата переїхав у вересні 2008 року, ОСОБА_5 йому дозволив жити в себе, оскільки жоден з них сім`ї не мав. Вони жили разом, проте спільного бюджету не мали та спільного господарства не вели. Ремонт в квартирі ОСОБА_5 був зроблений ще за життя їх матері, тобто до приїзду у вересні 2008 року ОСОБА_9 . Посилання позивача, що він за свої кошти лікував ОСОБА_5 не відповідають дійсності, з огляду на відсутність такої потреби. Зазначав, що у них з братом були теплі родинні стосунки, він його возив на роботу, в лікарню, на базар, оскільки мав автомобіль та надавав іншу допомогу, яку просив ОСОБА_5 . За свої кошти здійснив поховання брата. Зазначав, що ОСОБА_9 просто жив у ОСОБА_5 та не був пов`язаний з ним сімейними відносинами.
Як встановлено судом, ОСОБА_4 мав проблеми з лівим тазостегновим суглобом. 
Відповідно копій медичних карт та виписок епікризу з історії хвороби ОСОБА_3 , у період з жовтня 2008 року до дня смерті ОСОБА_3 йому було проведено ряд операцій по ендопротезуванні лівого тазостегнового суглобу.
В 2011 році рішенням ОСОБА_10 визнаний інвалідом 2 групи.
Відповідно довідки КУ «Одеський обласний центр медико-соціальної експертизи» від 23.05.2012 року ОСОБА_4 мав 60% втрати професійної працездатності, пов`язаної з виконанням завдань військової служби (а.с.129, том 1).
Проте, незважаючи на втрату працездатності 60%, ОСОБА_4 міг пересуватися за допомогою милиць та продовжував працювати.
Так, у період з 02.01.2004 року по 01.10.2013 року працював на посаді начальника підрозділу охорони ТОВ «Атлант 1», а у період з 01.10.2013 року по 01.01.2017 року на посаді начальника відділу охорони ТОВ «Агро Центр» (а.с.81-83, том 1).
Під час перебування на посаді начальника охорони у наведених вище підприємствах його дохід, за вирахуванням податків та зборів, в 2004 році складав 12 267,75 грн; в 2005 році – 11 825,04 грн; в 2006 році – 6 172,12 грн; в 2007 році – 6 685,59 грн; в 2008 році – 21 234 грн; в 2009 році – 8 245,53 грн; в 2010 році – 9 877,40 грн; в 2011 році – 11 941,54 грн; в 2012 році – 8 796,68 грн; в 2013 році – 13 470,75 грн; в 2014 році – 15 051,84 грн; в 2015 році – 16 123,44 грн; в 2016 році – 16 802,86 грн, за 01 січня 2017 року – 241,50 грн. (а.с.81-83, том 1).
12 липня 2013 року ОСОБА_4 вніс на депозит Банку 44 800 грн. під 17 % річних (а.с.110, том 1).
З 06 червня 2012 року ОСОБА_3 встановлено пенсію за особливі заслуги перед Україною по інвалідності. До призначеної йому пенсії відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» встановлено надбавку згідно із ЗУ «Про пенсії за особливі заслуги перед Україною» в розмірі 33% від прожиткового мінімуму, визначеного для осіб, які втратили працездатність (а.с.112, том 1).
Відповідно листа Департаменту праці та соціальної політики ОМР від 27.06.2018 року, ОСОБА_4 знаходився на обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, в Малиновському районі як «учасник бойових дій» та користувався 75% пільгою при сплаті за житлово-комунальні послуги в межах норм споживання до 27.05.2012 року, а з 28.05.2012 року як «інвалід війни 2 групи» користувався 100% пільгою при сплаті за житлово-комунальні послуги в межах норм споживання. З 1994 року ОСОБА_4 був пенсіонером по лінії Міноборони (за вислугу років) та знаходився на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області. В 2015 році ОСОБА_11 була виплачена разова грошова допомога до дня Перемоги у розмірі 2 475 грн, в 2016 році – 2 600 грн, в 2017 році – 3 100 грн. Відповідно до розпорядження міського голови від 01.06.2016 року № 519, ОСОБА_11 була надана матеріальна допомога у розмірі 65 000 грн. на проведення оперативного лікування. Рішенням робочої групи з надання допомоги ветеранам війни та сім`ям загиблих (померлих) воїнів на території інших держав, під час воєнних дій та конфліктів на території України, які зареєстровані та фактично проживають у м.Одесі, ОСОБА_11 з 2015 по 2017 рік була надана адресна одноразова матеріальна допомога по 1000 грн. на рік на вирішення соціально-побутових потреб. Рішенням робочої групи з надання допомоги інвалідам війни І-ІІІ групи, які брали участь у бойових діях у Республіці Афганістан та на території інших держав, і сім`ям загиблих (померлих) учасників бойових дій у Республіці Афганістан та на території інших держав, які зареєстровані та фактично проживають у м.Одесі, ОСОБА_3 з 2012 по 2014 рік була надана адресна одноразова матеріальна допомога по 1000 грн на рік на вирішення соціально-побутових потреб (а.с.164-165, том 1).
Відповідно даних з Пенсійного Фонду України в м.Одесі, ОСОБА_11 була нарахована пенсія за вислугу років в 2008 році – 18 380,01 грн; в 2009 році - 18 463,26; в 2010 році – 19 059,26 грн; в 2011 році – 19 232,26 грн; в 2012 році - 9 710,88 грн. В подальшому отримував пенсію по інвалідності. Так, в 2012 році отримав 25 221,31 грн; в 2013 році – 47 691,79 грн; в 2014 році – 48 133,44 грн; в 2015 році – 48 498,44 грн; в 2016 році – 49 640,89 грн; в 2017 році – 47 051,81 грн. (а.с.177-187, том 1).
За наведених обставин вбачається, що ОСОБА_4 дійсно не потребував матеріального утримання, оскільки був забезпечений виплатами та пільгами держави, пенсією та заробітньою платою.
Разом з тим, матеріали справи не містять і доказів, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду.
За показаннями свідків, в тому числі і медсестри ОСОБА_12 , яка приходила до ОСОБА_3 додому робити перев`язки, останній не був прикутий до ліжка, він пересувався за допомогою милиць. ОСОБА_9 працював сутки через двоє, коли він був на роботі, перев`язки приходила робити медсестра ОСОБА_13 , а коли ОСОБА_9 був вдома, перев`язки робив він. При цьому всі сусіди, які давали пояснення, в тому числі і медсестра пояснили, що ОСОБА_9 та інші, кого просив ОСОБА_5 , купували ліки виключно за гроші ОСОБА_14 . ОСОБА_11 було важко пересуватися через порушення опорно-рухового апарату, але при цьому він міг самостійно приготувати собі їжу, покупатися, сходити в туалет. Коли ОСОБА_9 був на сутках, ОСОБА_5 ніхто не доглядав через відсутність такої потреби. 
Таким чином, згідно пояснень допитаних свідків, фізично безпомічним стан ОСОБА_3 назвати не можна.
Встановивши, що позивач не довів факт перебування спадкодавця ОСОБА_3 у безпорадному стані та факт неможливості останнього здійснювати звичайні речі і догляд за собою, районний суд дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
Разом з тим, сам по собі факт проживання позивача в квартирі спадкодавця більше п`яти років без доведення факту введення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, не може свідчити, що сторони проживали разом, як сім`я у розумінні ч.2 ст.3 СК України.
Доводи апеляційної скарги, що факт проживання однією сім`єю зі спадкодавцем та ведення спільного господарства свідчать квитанції про оплату позивачем комунальних послуг, придбання ним в квартиру побутової техніки та здійснення за спільні кошти ремонту в квартирі є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами. Так, представлені позивачем копії квитанції не містять відомостей, що оплату комунальних послуг здійснював саме ОСОБА_8 . Докази про здійснення позивачем ремонту в квартирі взагалі в матеріалах справи відсутні та як пояснювали свідки та відповідач, ремонт було здійснено ще за життя мами ОСОБА_5 , до приїзду у вересні 2008 році ОСОБА_9 . Самі по собі квитанції про придбання у лютому 2013 року позивачем телевізора та у жовтні 2015 року холодильника без доведення інших юридичних фактів у їх сукупності не свідчить про придбання цього майна в інтересах сім`ї.
Крім того, як встановлено матеріалами справи, поховання ОСОБА_3 було здійснено його рідним братом, відповідачем по справі ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги, що відповідач купував для спадкодавця ліки, що підтверджується квитанціями, долученими до позовної заяви, є також неспроможніми, оскільки ОСОБА_4 , з урахуванням його доходів та заощаджень, не потребував матеріальної допомоги та як пояснювали свідки, коли ОСОБА_4 просив когось із сусідів чи ОСОБА_9 купити йому в аптеці ліки, він обов`язково гроші повертав. 
Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував висновок експерта не спростовують правильність встановлених по справі обставин, оскільки за медичною документацією Авручевського Бориса, показаннями свідків, в тому числі і медсестри, яка останні роки робила ОСОБА_11 перев`язки, останній не був безпомічним та не перебував у безпорадному стані, незважаючи на наявність у нього хвороби, яка перешкоджала йому вільно рухатися ногами, він пересувався за допомогою милиць та працював на керівній посаді аж до 01.01.2017 року. 
За таких обставин, підсумовуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не надав належних доказів, які б давали йому право на спадкування разом із спадкоємцем другої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності для зміни черговості одержання права на спадкування.
На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, районний суд правильно застосував до спірних правовідносин наведені вище норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту та зміну черговості одержання права на спадкування.
Керуючись ст.ст.367, 368, 375, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Погорілого Олександра Валентиновича - залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15 липня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 23.06.2022 року.

Головуючий                  О.М. Таварткіладзе

Судді:                 А.П. Заїкін

                                                                       С.О. Погорєлова