Дата документу 19.08.2022 Справа № 336/10415/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 336/10415/21        Головуючий у 1 інстанції: Савеленко О.А.
Провадження № 22-ц/807/1588/22        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» серпня 2022 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2021 року Концерн «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивачем надаються послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою відповідача: АДРЕСА_1 , а відповідач отримує надані послуги. 
Внаслідок того, що відповідач не виконує свої обов`язки по сплаті послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, утворилась заборгованість за період з 01 листопада 2017 року по 01 листопада 2021 року у розмірі 18297,21 грн.
На підставі зазначеного просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в сумі 18297,21 грн. та судовий збір в розмірі 2270 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 18297,21 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 2270 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що вона не використовує централізоване гаряче водопостачання, що підтверджується показаннями лічильника, вона здійснювала оплату послуг лише за централізоване опалення, наданий позивачем розрахунок не містить повної інформації, позивач здійснює нарахування плати за нормативами (нормами) споживання, перерахунок не здійснює, позивачем зараховувались її оплати не в рахунок погашення заборгованості, а в рахунок щомісячних платежів, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, просила скасувати рішення суду в частині стягнення з неї заборгованості в розмірі 9786,51 грн., в тому числі з централізованого опалення у розмірі 4000 грн., постачання гарячої води у розмірі 5786,51 грн., та судових витрат та ухвалити нове рішення яким в цій частині відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2022 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2022 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За приписами ч 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та відсутність підстав для застосування позовної давності.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи, а саме Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи підтверджено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Позивачем надавались послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за вказаною адресою, особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання заборгованість відповідача за період з 01 листопада 2017 року по 01 листопада 2021 року становить 18297,91 грн. (а.с.4).

Згідно з розрахунком Концерну «Міські теплові мережі» за період з листопада 2017 року по жовтень 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води на суму 31390,94 грн., сплачено 13093,03 грн., залишок заборгованості на 01 листопада 2021 року – 18297,91 грн. (а.с.5).

Згідно з п. 1 Правил про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, з наступними змінами та доповненнями (надалі – Правила), ці Правила регулюють відносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення.

Послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання відносяться до комунальних послуг.

Пунктом 18 Правил встановлено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. 

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається крім випадків, передбачених законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами пункту 1 частини першої статті 20 Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частиною третьою статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень законодавства, закріплений також у статті 162 Житлового кодексу Української РСР.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що Концерн «Міські теплові мережі» надавав відповідачам, як споживачам за вказаною адресою, послуги, а відповідач такі послуги прийняла, від їх отримання не відмовлялась, а тому повинна нести обов`язок із сплати за комунальні послуги, надані Концерном «Міські теплові мережі».

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як передбачено ст.ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач у встановленому законом порядку відмовилась від надання послуг Концерном «Міські теплові мережі», доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати.

Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, власний розрахунок не наданий. Матеріали справи не містять доказів звернення відповідача до суду з клопотанням про зобов`язання позивача надати розгорнутий розрахунок заборгованості.

Отже, колегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги про неналежність розрахунку заборгованості як доказу.

Відповідно до п. 11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року (далі - Правила), плата за послуги нараховуються згідно з показниками будинкового засобу обліку води, а у разі його відсутності (несправності) за нормативами (нормами) споживання.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про безпідставне нарахування позивачем плати за нормативами (нормами) споживання, а не за показаннями лічильника, оскільки матеріали справи не містять доказів встановлення у квартирі відповідача такого лічильника.

Так, в якості підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 в суді першої інстанції надала свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2-10112081900 від 12 серпня 2019 року та світлокопію світлини лічильника (а.с.26, 27).

В той же час, акт про встановлення лічильника у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , відповідачем не надано, свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки також не містить інформації щодо місця та часу встановлення лічильника, докази зміни показань лічильника протягом заявленого позивачем періоду стягнення заборгованості відсутні.

Відповідно до вимог частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Зі світлокопії світлини лічильника також не вбачається час та місце його встановлення.

Будь-яких клопотань щодо витребування відповідних доказів у позивача відповідач не заявляла ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що позивачем необгрунтовано здійснюється нарахування оплати за нормативами (нормами) споживання.

Щодо доводів апеляційної скарги про зараховування здійснюваної відповідачем оплати не в рахунок погашення заборгованості, а в рахунок щомісячних платежів, колегія суддів звертає увагу на те, що з розрахунку заборгованості не вбачається наявність у ОСОБА_1 заборгованості станом на 01 листопада 2017 року.

Також, ОСОБА_1 не надано докази, які б підтверджували зазначення нею в квитанціях про сплату призначення платежу з конкретним місяцем, за який здійснювалась така оплата.

В суді першої інстанції та в апеляційній скарзі ОСОБА_1 заявляла про застосування позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України визначений загальний термін позовної давності три роки.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253, 255 цього Кодексу.

Період заборгованості визначено позивачем з 01 листопада 2017 року по 01 листопада 2021 року, з позовом щодо стягнення цієї заборгованості Концерн «Міські теплові мережі» звернувся 14 грудня 2021 року (а.с.2). 

Як вбачається з наданого позивачем розрахунку (а.с.5-6), відповідачем здійснювалось часткове погашення щомісячних платежів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

У статті 264 ЦК України визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, згідно із цією статтею перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення позову особою до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Аналіз зазначеної норми статті 264 ЦК України дає підстави для висновку, що йдеться про дві підстави для переривання перебігу позовної давності: а) вчинення особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; б) пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Слід зауважити, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо у них є докази на підтвердження факту такого переривання.

У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина 1 статті 264 ЦК України), суду необхідно врахувати, що до дій, які свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає наявність боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у виді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 905/1562/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 917/1421/18, від 26 лютого 2020 року у справі № 910/4391/19.

ОСОБА_1 були здійснені наступні платежі на погашення заборгованості:
- грудень 2017 року – 339 грн. (нараховано 874,37 грн.);
- червень 2018 року – 200 грн. (нараховано 0,00 грн.);
- липень 2018 року – 200 грн. (нараховано 0,00 грн.);
- серпень 2018 року – 354,03 грн. (нараховано 0,00 грн.);
- жовтень 2018 року – 500 грн. (нараховано 0,00 грн.);
- листопад 2018 року – 400 грн. (нараховано 838,64 грн.);
- грудень 2018 року – 500 грн. (нараховано 1174,93 грн.);
- січень 2019 року – 400 грн. (нараховано 1634,46 грн.);
- лютий 2019 року – 600 грн. (нараховано 1337,60 грн. та 570,33 грн.);
- березень 2019 року – 400 грн. (нараховано 922,58 грн. та 481,30 грн.);
- квітень 2019 року – 1000 грн. (нараховано 265,13 грн. та 455,31 грн.);
- травень 2019 року – 1000 грн. (нараховано 0,00 грн. та 700,82 грн.);
- червень 2019 року – 700 грн. (нараховано 0,00 грн. та 335,74 грн.);
- грудень 2019 року – 500 грн. (нараховано 1315,39 грн.);
- лютий 2020 року – 1000 грн. (нараховано 1239,72 грн.);
- червень 2020 року – 500 грн. (нараховано 0,00 грн.);
- листопад 2020 року – 1000 грн. (нараховано 1149,53 грн.);
- січень 2021 року – 1500 грн. (нараховано 1641,84 грн.);
- квітень 2021 року – 1000 грн. (нараховано 545,17 грн.);
- серпень 2021 року – 1000 грн. (нараховано 0,00 грн.);

За загальним правилом Концерн «Міські теплові мережі» мав право пред`явити вимоги про стягнення заборгованості за листопад 2017 року (дата початку періоду, зазначеного в позові) до жовтня 2020 року включно.

В той же час, вбачається, що в червні 2018 року, липні 2018 року, серпні 2018 року, жовтні 2018 року, квітні 2019 року, травні 2019 року, червні 2019 року, червні 2020 року, квітні 2021 року, серпні 2021 року мало місце переривання перебігу позовної давності шляхом сплати коштів у більшому розмірі між поточні нарахування, що свідчить про визнання відповідачем боргу за попередній період.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (з наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року по 22 травня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.» Зазначений закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 карантин було встановлено на всій території України з 12 березня 2020 року до 30 квітня 2021 року. 

Надалі карантин неодноразово продовжувався, в тому числі Постановою Кабінету Міністрів від 9 грудня 2020 року №1236 (зі змінами) з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року. 

Таким чином, строки позовної давності по заборгованості, що виникла станом на 02 квітня 2020 року призупинились та після скасування карантину продовжуватимуться ще на строк його дії.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Концерн «Міські теплові мережі» звернувся з позовом з дотриманням строків позовної давності та наявні підстави для стягнення з відповідача заборгованості за весь визначений позивачем період в повному розмірі.

Належних, достовірних та достатніх доказів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. 

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишенню без змін.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без змін.
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 березня 2022 року у цій справі в частині стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення в розмірі 4000 грн., з гарячого водопостачання в розмірі 5786,51 гри. залишити без змін.
В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 19 серпня 2022 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова