ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8346/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Балась Т.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  16 травня 2022 року                                                                                            м. Київ
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Мельничука В.П.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту - 02.12.2021) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, заступника голови Національної поліції України - начальника Головного управління Національної поліції в м. Києві Крищенка Андрія Євгенійовича про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: 
-          визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП у м. Києві від 17.03.2020 №264 о/с «Щодо особового складу» про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів);
-          поновити позивача на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві;
-          зобов`язати ГУ НП у м. Києві перевести позивача на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві;
-          визнати протиправними дії та бездіяльність заступника голови Національної поліції України - начальника ГУ НП у м. Києві полковника Крищенко А.Є., які полягають у зловживанні службовим становищем, шляхом дискримінації прав позивача, залишенні без розгляду поданих заяв про призначення на посаду та невиконання обов`язку щодо пропозиції зайняти наявну (вакантну) посаду в управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві;
-          постановити окрему ухвалу відносно заступника голови Національної поліції України - начальника ГУ НП у м. Києві, полковника Крищенко А.Є .
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 січня 2020 року він був попереджений про наступне вивільнення із займаної посади згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Проте, одночасно з попередженням, з урахуванням критеріїв переважності його права на залишення на роботі відповідно до положень статті 42, частини другої статті 49-2 КЗпП України, іншої роботи (переліку посад) йому не було запропоновано. При цьому, на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП в м. Києві, на яку він мав переважне право за законом, його не було переведено, а подані рапорти про призначення на цю посаду від 19 лютого 2020 року та від 03 березня 2020 року були залишені без розгляду. Таким чином, позивач вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм чинного законодавства та за відсутності законних на те підстав. 
Відповідачами подано відзиви на адміністративний позов в яких зазначають, що оскаржуваний наказ є законним та обґрунтованим, а відтак відсутні підстави для його скасування.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021, в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.02.2021 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 скасовано, а справу № 640/8346/20 направлено на новий судовий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
У постанові Верховного Суду від 08.09.2021 вказано, що гарантії захисту від незаконного звільнення розповсюджуються на поліцейських та полягають у тому, що в разі скорочення штатів або проведення організаційних заходів, звільняються не усі поліцейські, а лише ті, посади яких скорочені, при цьому до яких відсутня можливість застосування приписів статті 65 Закону України «Про Національну поліцію».
Водночас, у випадку перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший або при його перепрофілюванні, звільнення з публічної служби, зміна її істотних умов можуть мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями, тощо.
При цьому, саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату не є підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів до і після реорганізації.
Однак, як суд першої, так і суд апеляційної інстанцій, не встановили та не порівняли штатні розписи та не встановили, чи потягла за собою зміна структури і штатного розпису ГУНП у м. Києві, скорочення займаної позивачем посади.
Якщо таке скорочення відбулося, то суди мали встановити, чи мав позивач переважне право на залишення на роботі у відповідності до вимог статті 42 КЗпП України.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.12.2021 адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ ГУ НП у м. Києві від 17.03.2020 №264 о/с «Щодо особового складу» про звільнення позивача зі служби в поліції згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Поновлено позивача на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві з 18.03.2020. Стягнуто з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 276  042,80 грн без урахування податків та зборів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві з 18.03.2020 та в частині стягнення з Головного управління Національної поліції у м. Києві на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 12  839,20 грн без урахування податків та зборів.
Позивач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати в частині та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. При цьому вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що судом першої інстанції невірно обраховано кількість днів вимушеного прогулу та середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню. Вказує, що належним способом захисту порушеного права є поновлення на посаді начальника оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві з 18.03.2020.
Також позивачем заявлено клопотання про розгляд справи за участю представника, з приводу якого колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку письмового провадження та враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
З огляду на достатність наявних в матеріалах справи доказів, враховуючи, що дана справа належить до справ незначної складності, а участь сторін під час апеляційного розгляду справи не є обов`язковою, з огляду на положення п.3 ч.1 ст.311 КАС України, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду справи у відкритому судовому засіданні.
Також, відповідач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати в частині та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову в цій частині. Вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що судом першої інстанції було невірно обраховано суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга відповідача - залишенню без задоволення, а рішення суду - зміні.
За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги та відсутність підстав для її задоволення.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що у період з 1991 року по 06.11.2015 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ.
Згідно з наказом ГУНП у м. Києві від 07.11.2015 «По особовому складу» відповідно до пунктів 9, 12 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» позивача, як прибулого з Міністерства внутрішніх справ, призначено з присвоєнням спеціального звання полковника поліції в порядку переатестування на посаду начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві.
Згідно з атестаційним листом від 22.01.2016 полковник поліції ОСОБА_1 , начальник відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві, займаній посаді відповідає.
У зв`язку зі зміною в організаційній структурі поліції, структурних підрозділах ГУНП у м. Києві, а також на виконання наказів Національної поліції України від 24.02.2016 № 164 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у місті Києві» та ГУНП у м. Києві від 17.03.2016 № 6 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» позивачу 27.03.2016 оголошено попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади з 17.05.2016 згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 та статтею 49-2 Кодексу законів про працю України та пунктом 4 частини першої статті 77 (у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію».
Наказом ГУНП у м. Києві від 03.06.2016 № 513 о/с відповідно до пункту 2 (для більш ефективної служби, виходячи з інтересів служби) частини першої статті 65 Закону України «Про Національну поліцію», полковника поліції ОСОБА_1 (М-016899) призначено 17 травня 2016 року начальником відділення поліції (з обслуговуванням мікрорайону «Вітряні гори») Подільського управління поліції, звільнивши його з посади начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції.
Згідно з наказом ГУНП у м. Києві від 10.06.2016 № 533 о/с полковника поліції ОСОБА_1 (М-016899) звільнено зі служби в поліції згідно з пунктом 7 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.05.2019 у справі №826/9535/16, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.09.2019, скасовано вищевказаний наказ про звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу Управління карного розшуку ГУНП у місті Києві з 10 червня 2016 року та стягнуто з ГУНП у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 328845,00 гривень.
На виконання наведеного судового рішення, наказом ГУНП у м. Києві від 16.05.2019 № 468 о/с ОСОБА_1 (М-016899) поновлено на службі в поліції на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві та в спеціальному званні «полковник поліції», без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно».
Цього ж дня, позивача попереджено про можливе наступне вивільнення із займаної посади з 16.07.2019 згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про Національну поліцію» та в подальшому наказом ГУНП у м. Києві від 16.07.2019 № 706 о/с позивача повторно звільнено зі служби в поліції з посади начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції згідно з пунктом 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 28.11.2019 у справі № 640/15378/19, зміненого в частині суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.03.2020, визнав протиправним та скасував наказ ГУНП у місті Києві від 16.07.2019 № 706 о/с «Щодо особового складу» про звільнення позивача та поновив його на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції, стягнувши з ГУНП у місті Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 74038,05 грн. з вирахуванням при виплаті встановлених податків і зборів.
На виконання вимог вказаного рішення суду, наказом ГУНП у м. Києві від 13.01.2020 № 17 о/с «Щодо особового складу» ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції з 17.07.2019, без доступу до інформації з грифами секретності «цілком таємно» та «таємно».
17.01.2020 позивачу оголошено попередження про те, що посаду, на яку його поновлено відповідно до рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року у справі № 640/15378/19, у зв`язку з організаційно-штатними змінами в структурних підрозділах ГУ НП у м. Києві та на підставі наказу Національної поліції України від 30 листопада 2018 року № 1111 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» скорочено, а також попереджено про можливе наступне вивільнення із займаної посади відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».
Відповідно до акту від 13.02.2020, складеного полковником поліції ОСОБА_3 , начальником управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві, в присутності начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві ОСОБА_4 , заступника начальника управління - начальника відділу комплектування управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві ОСОБА_5 , 13 лютого 2020 року позивачу було запропоновано наступні вакантні посади: 1) начальника відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 2) заступника начальника відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 3) начальника чергової частини відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 4) старшого інспектора сектору превенції відділення поліції в аеропорту Київ Солом`янського управління поліції; 5) начальника сектору зв`язку та телекомунікацій Голосіївського управління поліції; 6) заступник начальника відділу моніторингу Печерського управління поліції; 7) начальника чергової частини відділу моніторингу Печерського управління поліції; 8) інспектора сектору інформаційної підтримки Дніпровського управління поліції; 9) старшого інспектора відділу моніторингу Подільського управління поліції; 10) інспектора відділу превенції Подільського управління поліції; 11) інспектора сектору інформаційної підтримки Подільського управління поліції; 12) інспектора відділу превенції Оболонського управління поліції. Однак ОСОБА_1 категорично відмовився від запропонованих посад та висловив бажання про подальше проходження служби лише в управлінні карного розшуку ГУНП у м. Києві. Підписувати акт про відмову від запропонованих вакантних посад ГУНП у м. Києві відмовився.
19.02.2020 та 03.03.2020 позивач звертався до заступника голови Національної поліції України - начальника ГУНП у м. Києві Крищенка А. Є. із рапортами, в яких просив призначити його на посаду начальника оперативно-пошукового відділу управління карного розшуку ГУНП у м. Києві.
Адвокатом Бівалькевичем Б. В., в інтересах ОСОБА_1 був направлений до ГУНП у м. Києві адвокатський запит з проханням надати список вакантних посад станом на січень 2020 року в управлінні карного розшуку кримінальної поліції ГУНП у м. Києві.
Листом ГУНП у м. Києві від 31.01.2020 за вих. №768/125/05/26-2020 повідомлено адвоката ОСОБА_6 про те, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.11.2019 у справі № 640/15378/19 виконано у частині поновлення ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві. Також повідомлено, що управління карного розшуку кримінальної поліції ГУНП у м. Києві знаходилось у тимчасовому штаті ГУНП у м. Києві, який було затверджено наказом Національної поліції України від 06.11.2015 № 3 «Про затвердження тимчасових штатів апаратів ГУНП». На підставі наказу Національної поліції України від 24.02.2016 № 164 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у місті Києві» та ГУНП у м. Києві від 17.03.2016 № 6 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» тимчасові штати було скорочено, у зв`язку із чим, надати список вакантних посад (управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві станом на січень 2020 року не є можливим.
Разом з цим, адвокатом Бівалькевичем Б.В., в інтересах ОСОБА_1 був направлений до Національної поліції України ще один адвокатський запит з проханням надати список вакантних посад в управлінні карного розшуку ГУНП у м. Києві станом на лютий 2020 року .
Національна поліція України листом від 21.02.2020 за вих. № 21аз/12/1/1/03-2020 повідомила адвоката Бівалькевича Б. В. про те, що за інформацією ГУНП у м. Києві станом на 21 лютого 2020 року в управлінні карного розшуку вакантні наступні посади: заступник начальника управління карного розшуку - начальник відділу розкриття злочинів проти власності - 1 од.; заступник начальника відділу розкриття злочинів проти власності - 1 од.; начальник режимно-секретного сектору - 1 од.; старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу протидії незаконному обігу зброї та вибухівки і розкриття злочинів, учинених з їх застосуванням - 1 од.; старший оперуповноважений в особливо важливих справах відділу протидії груповій злочинності - 2 од.; старший оперуповноважений відділу розкриття злочинів проти власності - 3 од.; старший оперуповноважений відділу протидії незаконному обігу зброї та вибухівки і розкриття злочинів, учинених з їх застосуванням - 2 од.; старший оперуповноважений відділу незаконних заволодінь транспортними засобами - 1 од.; старший оперуповноважений відділу боротьби з майновими злочинами в державному секторі та шахрайством - 1 од.; оперуповноважений відділу боротьби з майновими злочинами в державному секторі та шахрайством - 1 од.; старший оперуповноважений відділу розкриття розбоїв - 1 од.; оперуповноважений відділу організації розшукової роботи - 2 од.; оперуповноважений відділу протидії груповій злочинності - 1 од.; оперуповноважений відділу розкриття злочинів проти власності - 1 од.; оперуповноважений відділу розкриття злочинів проти особи - 4 од.; оперуповноважений оперативно-пошукового відділу - 1 од.; помічник оперуповноваженого оперативно-пошукового відділу - 7 од.
Наказом ГУНП у м Києві від 17.03.2020 № 264 о/с «Щодо особового складу» полковника ОСОБА_1 відповідно до пункту 4 (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено з посади начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції з 17.03.2020.
Вважаючи вищевказаний наказ про звільнення протиправним, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, на якого покладено тягар доказування, не доведено суду скорочення в новому штаті посади, яку обіймав позивач, та беручи до уваги, що позивач не було запропоновано всі вакантні посади, як в постійному штаті ГУНП у м. Києві так і в іншому органі чи підрозділі поліції, суд приходить до висновку, що відповідачем трудові гарантії позивача були порушені.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Спірні відносини регулюються Законом України від 02 липня 2015 року №580-VIІI «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частини першої статті 3 вказаного Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.
Пунктами 1, 3-5 статті 59 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.
Згідно частини першої статті 60 Закону України «Про Національну поліцію» проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 2 частини першої статті 65 Закону № 580-VIII передбачено, що переміщення поліцейських здійснюється на рівнозначні посади, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням реорганізації.
Частинами восьмою та дев`ятою цієї ж статті визначено, що переведення поліцейського може здійснюватися за його ініціативою, ініціативою прямих керівників (начальників), керівників інших органів (закладів, установ) поліції, які порушили питання про переміщення; переведення поліцейського здійснюється на підставі єдиного наказу про звільнення із займаної посади та направлення для подальшого проходження служби до іншого органу (закладу, установи) поліції та про призначення на посаду в органі (закладі, установі) поліції, до якого переміщується поліцейський.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII, поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Відповідно до частини першої статті 68 Закону № 580-VIII, у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення.
Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті (частина друга статті 68 Закону № 580-VIII).
Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону (частина третя статті 68 Закону № 580-VIII).
Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (частина п`ята статті 68 Закону № 580-VIII).
Таким чином, з аналізу вищевикладених норм вбачається, що у разі скорочення штатів, поліцейському, посада якого скорочується, повинні бути запропоновані інші посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції з урахуванням його досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків. Лише відмова особи від запропонованої посади дає підстави для звільнення поліцейського у зв`язку зі скороченням штатів.
Зазначений висновок обумовлюється тим, що формою волевиявлення поліцейського на призначення на іншу посаду є надання згоди. При цьому, наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду, з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, тобто ініціатива керівництва.
Отже, особа, попереджена про звільнення за скороченням штатів, у цьому випадку не має можливості виявити ініціативу і своє волевиявлення здійснює шляхом надання згоди на ініціативу керівництва щодо іншої посади в будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Лише якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття певних посад виникають підстави для застосування п. 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» щодо звільнення поліцейського зі служби в поліції у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом у постановах від 05.12.2018 у справі №814/805/17, від 15.04.2020 у справі №824/185/17-а, від 09.12.2020 у справі №808/539/17.
Як зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України «Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби» від 26.05.2010 №753/11/13-10, розглядаючи справи про звільнення публічного службовця з посади, суди повинні встановити, чи вжито адміністрацією публічного органу всіх зусиль для переміщення або переведення публічного службовця, чи іншого його працевлаштування, як це прямо передбачено частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України.
Крім того згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої ст. 40, частини другої ст. 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.
Приписами частини другої ст. 40, частини третьої ст. 49-2 КЗпП України, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.
Такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.
Відтак, надання згоди поліцейського щодо призначення на посаду неможливе без його обізнаності із переліком усіх наявних вакантних посад, які пропонуються йому, з врахуванням критеріїв, визначених приписами даної статті.
Пропозиція усіх наявних вакантних посад є невід`ємним атрибутом належного дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штату у разі реорганізації, в якій визначальними критеріями є досвід роботи, освітній рівень, стан здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків.
Відтак, відсутність доказів щодо здійснення пропозиції відповідачем позивачу усіх наявних вакантних посад, з урахуванням критеріїв, вказаних вище, не може бути свідченням дотримання процедури звільнення поліцейського з причин скорочення штатів або проведення організаційних заходів.
Така правова позиція викладена Верховним Судом, у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 814/2410/16, від 25 квітня 2019 року № 814/163/17, від 24 січня 2020 року у справі №820/1190/17.
З матеріалів справ вбачається, що позивач маючи спеціальне звання полковника поліції, проходив службу в органах поліції на посаді начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУНП у м. Києві, що відповідно до положень пункту 17 частини першої статті 4 КАС України відноситься до публічної служби.
Як свідчить оскаржуваний наказ ГУНП у м. Києві від 17.03.2020 № 264о/с про звільнення позивача зі служби в поліції, а також відповідь ГУНП у м. Києві на запит адвоката позивача від 30.01.2020 № 768/125/05/26-2020, відповідно до наказу Національної поліції України від 26.02.2016 № 164дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» та наказу ГУНП у м. Києві від 17.03.2016 № 6дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» скасовано всі тимчасові штати ГУНП у м. Києві та скорочено всі посади, в тому числі, і посаду яку обіймав позивач.
Натомість, слід зауважити, що у попередженні про звільнення підставою для можливого наступного вивільнення із займаної посади за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» зазначено інший наказ, а саме наказ Національної поліції України від 30.11.2018 № 1111 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції».
З наведеним попередженням про можливе вивільнення у зв`язку з організаційно-штатними змінами в ГУНП у м. Києві позивач ознайомлений 17.01.2020.
З метою офіційного з`ясування всіх обставин у справі ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.09.2021 витребувано у відповідача наказ Національної поліції України «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції» від 30.11.2018 № 1111, наказ Національної поліції України «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в м. Києві» від 24.02.2016 № 164дск, наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» від 17.03.2016 № 6 дск, наказ Національної поліції України «Про затвердження тимчасових штатів апаратів Головних управлінь Національної поліції» від 06.11.2015 № 3.
19.10.2021 від представника відповідача надійшов відзив на позов, до якого долучено лист Відділу документального забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві №5924/125/01/11-2021 від 08.10.2021.
Згідно з даним листом №5924/125/01/11-2021 від 08.10.2021 вбачається, що наказ Головного управління Національної поліції у м. Києві «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві» від 17.03.2016 № 6 дск переданий до архівного сектору УРТЗІ ГУНП у м. Києві.
Крім того зазначено, що згідно з наказом Національної поліції України «Про затвердження інструкції про порядок ведення обліку, зберігання, використання і знищення документів та інших матеріальних носіїв інформації, що містять службову інформацію, у Національній поліції» від 26.01.2017 №65 копію наказу Національної поліції України «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в м. Києві» від 24.02.2016 № 164дск надати неможливо.
У листі також вказано, що наказ Національної поліції України «Про затвердження тимчасових штатів апаратів Головних управлінь Національної поліції» від 06.11.2015 № 3 знищено згідно Акту про знищення окремих видів документів від 11.02.2019 №1110/125/11/01-2019.
Між тим, відповідачем долучено до матеріалів справи копію наказу Національної поліції України від 30.11.2018 № 1111 «Про затвердження переліку змін у штатах Національної поліції», зі змісту якого убачається скорочення 380 посад у Головному управлінні Національної поліції у м. Києві та батальйоні супроводження, який ліквідується.
Також відповідачем надано суду довідку начальника сектора організаційно-штатної роботи УКЗ ГУНП у м. Києві від 30.06.2020, згідно з якою на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.02.2016 № дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції в м. Києві» наказом Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.03.2016 № 6 дек «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у місті Києві» затверджено штат Головного управління Національної поліції у м. Києві та скасовано тимчасовий штат ГУНП у м. Києві.
Зокрема, скасовано тимчасовий штат ГУНП у м. Києві загальною чисельністю 10031 одиниць та затверджено штат Головного управління Національної поліції у м. Києві - 9747 од.
Таким чином, зазначеними наказами штатна чисельність Головного управління Національної поліції у м. Києві скорочена на 284 одиниці (із 10031 до 9747 од.).
В той же час, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що у зв`язку із здійсненням відповідних організаційно-штатних заходів саме посада позивача з відповідними функціональними обов`язками була скорочена.
Позивач має тривалий безперервний стаж служби в органах внутрішніх справ та поліції (майже 25 років), має на утриманні двох дітей та був учасником проведення антитерористичної операції.
За наведених обставин, позивач мав переважне право на призначення за його згодою на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини другої   статті 68 Закону України «Про Національну поліцію»  та  статті 42 Кодексу законів про працю України.
Досліджуючи дотримання відповідачем гарантованого законами України права особи залишення на службі в поліції при реорганізації з урахуванням її досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров`я, ставлення до виконання службових обов`язків, слід зазначити, що у попередженні про можливе наступне вивільнення від 17.01.2020 відсутні будь-які пропозиції вакантних посад.
Водночас, в матеріалах справи міститься акт від 13.02.2020, складеного полковником поліції ОСОБА_3 , начальником управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві, в присутності начальника управління карного розшуку ГУНП у м. Києві Зварича В. М., заступника начальника управління - начальника відділу комплектування управління кадрового забезпечення ГУНП у м. Києві Каратаєвої В. Є .
У вказаному акті зазначено про те, що 13.02.2020 позивачу було запропоновано наступні вакантні посади: 1) начальника відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 2) заступника начальника відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 3) начальника чергової частини відділу моніторингу Солом`янського управління поліції; 4) старшого інспектора сектору превенції відділення поліції в аеропорту Київ Солом`янського управління поліції; 5) начальника сектору зв`язку та телекомунікацій Голосіївського управління поліції; 6) заступник начальника відділу моніторингу Печерського управління поліції; 7) начальника чергової частини відділу моніторингу Печерського управління поліції; 8) інспектора сектору інформаційної підтримки Дніпровського управління поліції; 9) старшого інспектора відділу моніторингу Подільського управління поліції; 10) інспектора відділу превенції Подільського управління поліції; 11) інспектора сектору інформаційної підтримки Подільського управління поліції; 12) інспектора відділу превенції Оболонського управління поліції.
Слід зауважити, що особистий підпис про ознайомлення позивача із вказаними запропонованими посадами відсутній.
Крім того, з указаних посад вбачається, що ці посади стосуються Солом`янського, Голосіївського, Печерського, Подільського та Оболонського управлінь поліції.
Натомість у матеріалах справи містяться рапорти позивача, в яких останній висловлював бажання про подальше проходження служби в управлінні карного розшуку ГУНП у м. Києві, в якому й обіймав займану посаду.
Отже, матеріалами справи підтверджується, що позивач не відмовлявся від проходження служби, а навпаки, виявив бажання проходити службу в поліції, подавши відповідні рапорти, однак відповідачем видано оскаржуваний наказ, яким звільнено позивача зі служби в поліції за пунктом 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів.
У справі, що розглядається, Верховний Суд у постанові від 08.09.2021 звернув увагу, що Національна поліція України у листі від 21.02.2020 за вих. № 21аз/12/1/1/03-2020 повідомила представника позивача про те, що за інформацією ГУНП у м. Києві станом на 21.02.2020 в управлінні карного розшуку вакантні певні посади.
Наведене свідчить, що на момент звільнення позивача із займаної посади, останньому не було запропоновано всі вакантні посади, незважаючи на те, що в управлінні карного розшуку налічувались такі.
Також слід зазначити, що на момент звернення представника позивача із вказаним запитом, позивач обіймав посаду начальник вказаного відділу, тому й цілком ймовірно, що у наведеному списку вакантних посад, його посада відсутня.
На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачем, на якого покладено тягар доказування, не доведено скорочення в новому штаті посади, яку обіймав позивач, та беручи до уваги, що позивачу не було запропоновано всі вакантні посади, як в постійному штаті ГУНП у м. Києві так і в іншому органі чи підрозділі поліції, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем трудові гарантії позивача були порушені.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що звільнення позивача з посади є протиправним, відповідно протиправним є оскаржуваний наказ ГУ НП у м. Києві від 17.03.2020 №264 о/с «Щодо особового складу» у частині звільнення позивача, який в силу своєї протиправності підлягає скасуванню.
Суд першої інстанції вірно вказав, що відповідачами не дотримано приписи пункту 1 ст. 40 та частин першої-третьої ст. 49-2 КЗпП України щодо забезпечення гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, а саме не запропоновано всі вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього періоду і які існували на день його звільнення.
Відповідачем під час вирішення питання щодо звільнення позивача зі служби оцінка його кваліфікації та досягнень у службовій діяльності, з`ясування можливості подальшого проходження служби у поліції з урахуванням його особистих якостей, досвіду роботи не здійснювалися, у зв`язку з чим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ про звільнення позивача є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а тому, встановивши, що звільнення відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
З аналізу норм права вбачається, що належним способом поновлення порушеного права позивача у даній справі є поновлення останньої на посаді та в органі, з якої його було звільнено.
Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 11 лютого 2021 року по справі № 640/21065/18, від 27 квітня 2021 року по справі № 826/8332/17, від 31 травня 2021 року по справі № 0840/3202/18, від 20 січня 2021 року у справі №640/18679/18, від 25 лютого 2021 року у справі №820/292/17.
У вказаних постановах Верховний Суд дійшов висновку, що поновлення незаконно звільненої особи на посаді, яку вона обіймала до звільнення, є ефективним і достатнім способом захисту, що повністю відновлює порушене право особи у разі незаконного звільнення.
З огляду на вказане позивач підлягає поновленню на посаді з якої його було звільнено, а саме начальника відділу (у складі управління карного розшуку) кримінальної поліції ГУ НП у м. Києві.
Що стосується вимог позивача про визнання протиправними дії та бездіяльності заступника голови Національної поліції України - начальника ГУ НП у м. Києві полковника Крищенко А.Є., які полягають у зловживанні службовим становищем, шляхом дискримінації прав позивача, залишенні без розгляду поданих заяв про призначення на посаду та невиконання обов`язку щодо пропозиції зайняти наявну (вакантну) посаду в управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві та зобов`язати ГУ НП у м. Києві перевести позивача на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, колегія суддів зазначає наступне.
Матеріалами справи встановлено, що 19 лютого 2020 року та 03 березня 2020 року позивач звертався до заступника голови Національної поліції України - начальника Головного управління Національної поліції в м. Києві Крищенка А.Є. із рапортами, у яких просив призначити його на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві.
ГУ НП у м. Києві листом від 04 квітня 2020 року за вих. №2383/125/02/26-2020, у відповідь на заяву позивача про призначення його на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві, повідомило, що на час звернення посада начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві не була вакантною, у зв`язку з чим призначення позивача на таку посаду було неможливим.
При цьому, як зазначають відповідачі, рапорту позивача від 19.02.2020 на адресу ГУ НП у м. Києві не надходило. Позивачем також не було долучено до матеріалів справи доказів на підтвердження направлення або отримання відповідачем його рапорту від 19.02.2020.
Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що вказаний рапорт позивача був розглянутий, та позивачу була надана відповідь про те, що посада начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві у період з 13.05.2020 по 17.03.2020 не була вакантною, у зв`язку з чим, підстави для його призначення на цю посаду були відсутні.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення цієї частини позовних вимог.
Беручи до уваги, що станом на час винесення оскаржуваного наказу про звільнення та на час вирішення даної справи позивачем не надано доказів на підтвердження того, що посада начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві є вакантною, відсутні підстави для зобов`язання відповідача перевести позивача на посаду начальника оперативно - пошукового відділу управління карного розшуку ГУ НП у м. Києві.
В свою чергу поновлення позивача на посаді, яку він займав перед звільнення повністю узгоджується з вимогами чинного законодавства.
Щодо дати поновлення, то як слідує з наказу № 264 о/с  від 17.03.2020 «Щодо особовогоскладу», позивача звільнено зі служби в поліції з 17.03.2020.
Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення; день звільнення вважається останнім днем служби. 
Відтак, позивач підлягає поновленню на посаді з 18.03.2020.
При цьому, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Питання про виплату грошового забезпечення поліцейських регулюється  постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції».
Пунктом 2 Постанови № 988 визначено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством внутрішніх справ.
Наказом МВС України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України від 29 квітня 2016 року за № 669/28799, затверджено Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання.
Пунктом 1 розділу 1 Порядку № 260 визначено критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.
Відповідно до пункту 6 Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року №260, поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення. Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.
Пунктом 9 розділу І Порядку № 260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
Отже, зі змісту Порядку № 260, який є спеціальним для вирішення даних спірних правовідносин, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Аналогічну позицію підтримує Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №826/5655/16.
Беручи до уваги, що позивача було звільнено у березні 2020 року, середньоденна заробітна плата обчислюється судом виходячи з розміру заробітної плати, нарахованої позивачеві за січень і лютий 2020 року.
Як встановлено з довідки Головного управління Національної поліції у м. Києві від 18.03.2020 № 473, позивачу нараховано заробітну плату у січні 2020 року у розмірі 6  077,47 грн, у лютому 2020 року у розмірі 20  243,03 грн.
Враховуючи поновлення позивача на службі в судовому порядку та на підставі наказу ГУ НП №17 о/с з 13.01.2020 кількість днів розрахункового періоду становить 48 календарних дні (у січні 2020 року - 19 календарних дні, у лютому 2020 року - 29 календарних дні).
Відтак, середньоденна заробітна плата позивача складає 548,34 грн (6  077,47 грн + 20  243,03 грн): 48 календарних дні.
Кількість днів вимушеного прогулу, які підлягають оплаті за період з 18.03.2020 (день, наступний за днем звільнення позивача) по 02.12.2021 (дата ухвалення судового рішення про поновлення на посаді), складає 625 календарних днів.
Таким чином, у зв`язку з незаконним звільненням з відповідача на користь позивача потрібно стягнути 342  712,50 грн (625 х 548,34 грн) середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу без утримання обов`язкових податків і зборів.
При цьому сума обов`язкових податків і зборів підлягає нарахуванню та утриманню під час виконання судового рішення.
Натомість наведений розрахунок відповідачем в апеляційній скарзі не відповідає нормам чинного законодавства, є помилковим та необґрунтованим.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в часині обрахунку кількості днів вимушеного прогулу та розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судове рішення підлягає зміні в частині визначення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в м. Києві - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року - змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини в наступній редакції:
«Стягнути з Головного управління Національної поліції у м. Києві (ідентифікаційний код 40108583) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 342  712,50 грн (триста сорок дві тисячі сімсот дванадцять гривень 50 копійок) без урахування податків та зборів».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 16.05.2022.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              В.П. Мельничук