Дата документу 26.05.2022 Справа № 333/5150/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №333/5150/21 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О.
Провадження №22-ц/807/602/22 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року                        м. Запоріжжя
Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача  суддів:    за участю секретаря  	Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.. Бєлової А.В.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка Олексія Анатолійовича, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання протиправними і скасування рішення державного реєстратора,-
В С Т А Н О В И В:
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка Олексія Анатолійовича, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання протиправними і скасування рішення державного реєстратора.
В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 07 квітня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення по цивільній справі №333/1988/16-ц, яким позов Запорізької міської ради до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, вилучення і передачу квартири у володіння територіальної громади, скасування реєстрації права власності на квартиру задоволений. Квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_2 та передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , які чинять ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири та вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою для прийняття рішення у цивільній справі №333/1988/16-ц стало інше рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2014 року у цивільній справі №812/10247/12, яким визнано незаконними розпорядження про приватизацію квартири №395р від 27 лютого 2008 року та свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 27 лютого 2008 року на ім`я ОСОБА_5 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 березня 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак на час ухвалення рішення ОСОБА_6 продала квартиру за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_7 ; в свою чергу ОСОБА_7 продав її 15 грудня 2011 року ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 продав її 19 квітня 2013 року ОСОБА_2 . До вчинення незаконного правочину квартира перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя. Тому зазначена квартира в результаті витребування її за рішенням суду у ОСОБА_2 повертається у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя, представником якої є Запорізька міська рада. Це положення прямо не зазначено у судовому рішенні від 07 квітня 2017 року, але передбачається чинним законодавством.
В лютому 2021 року їй стало відомо, що в серпні 2020 року Запорізька міська рада звернулась до державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя. Однак рішенням державного реєстратора Бойка О.А. від 26 серпня 2020 року №53755303 було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя у зв`язку з тим, що судове рішення у справі не містить вказівки на зміну, припинення та набуття права власності на квартиру територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Вважає рішення реєстратора незаконним та протиправним. Територіальна громада м. Запоріжжя надала державному реєстратору достатні документи для реєстрації права власності за нею на квартиру за адресою АДРЕСА_4 , у державного реєстратора були відсутні законні підстави ухвалювати рішення про відмову в державній реєстрації прав, оскільки рішення суду по витребування нерухомого майна у ОСОБА_2 свідчить, що за цим рішенням суду ОСОБА_2 позбавлена права власності на квартиру, так як квартира за віндикаційним позовом відібрана в неї на користь територіальної громади м. Запоріжжя, тобто повернута у її власність. 
Оспорюване рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності за територіальною громадою порушує права позивачки на приватизацію вказаної квартири. 
На підставі вищевикладеного, просила визнати незаконним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №53755303 прийняте 26 серпня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойком Олексієм Анатолійовичем за заявою територіальної громади м. Запоріжжя з реєстраційним номером 41060253 та зобов`язати державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 за територіальною громадою міста Запоріжжя. 
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог не звернув уваги на те, що на час ухвалення рішення у цивільній справі №812/10247/12 ОСОБА_6 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_7 ; ОСОБА_7 продав її 15 грудня 2011 року ОСОБА_8 , а останній продав квартиру 19 квітня 2013 року ОСОБА_2 . Всі ці обставини були предметом дослідження у суді при розгляді справи ЄУН 333/1988/16-ц. Посилаючись на правову позицію, сформульовану Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вважає, що право власності осіб, які після недійсного правочину набули право власності на спірну квартиру, не поновлюється. При витребуванні майна з незаконного володіння у останнього власника у попередніх власників не відновлюється право власності на це майно. До вчинення незаконного правочину (приватизації) квартира перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя. Тому, зазначена квартира в результаті витребування її на рішенням суду у ОСОБА_2 (останнього власника після недійсності правочину), повертається у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя, представником якої є Запорізька міська рада. Це положення прямо не зазначено в судовому рішенні від 07 квітня 2017 року, але передбачено чинним законодавством. Вважає рішення державного реєстратора не засноване на чинному законодавстві, є протиправним, оскільки проігноровано рішення місцевого суду в частині, якою мав керуватися при розгляді заяви позивача «витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 і передати у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради». Зазначає, що зважаючи на те, що територіальна громада м. Запоріжжя надала державному реєстратору достатні та належні документи для реєстрації права власності за нею квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , у державного реєстратора були відсутні законні підстави ухвалити рішення про відмову в державній реєстрації прав. Відсутність звернення територіальної громади м. Запоріжжя з позовом про оскарження дій державного реєстратора не позбавило апелянта права на захист свого особистого порушеного права. 
Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представника Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. У зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на апеляційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не направили.
Відповідач по справі державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойко О.А., представник третьої особи Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень судової повістки (а.с. 127, 128) до апеляційного суду не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, будь яких клопотань про відкладення розгляду справи не надали.
Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментарі Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 7 липня 1989 ркоу, заява №11681/85, п.35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Апеляційний суд виходить із того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови неналежного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони у спору.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на вказане, колегія у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності державного реєстратора прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойко О.А., представника третьої особи Територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним. Позивач не була заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, то такий спір є спором про цивільне право. У даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав позивача, зокрема на належне користування квартирою шляхом проведення її приватизації. Тобто, права, за захистом яких звернувся до суду позивач, виникають із житлових правовідносин, тому суд не може захистити порушене право позивачки на користуваання квартирою в обраний нею спосіб шляхом зобов`язання державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірну квартиру за іншою юридичною особою - Запорізькою міською радою.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Судом встановлено, що 07 квітня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення по цивільній справі №333/1988/16-ц, яким позов Запорізької міської ради до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, вилучення і передачу квартири у володіння територіальної громади, скасування реєстрації права власності на квартиру задоволений. Квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_2 та передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , які чинять ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .. Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири та вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 .
Підставою для прийняття рішення у цивільній справі №333/1988/16-ц стало інше рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2014 року у цивільній справі №812/10247/12, яким визнано незаконними розпорядження про приватизацію квартири №395р від 27 лютого 2008 року та свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 27 лютого 2008 року на ім`я ОСОБА_5 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 березня 2008 року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак на час ухвалення рішення ОСОБА_6 продала квартиру за адресою АДРЕСА_4 ОСОБА_7 ; в свою чергу ОСОБА_7 продав її 15 грудня 2011 року ОСОБА_8 , а ОСОБА_8 продав її 19 квітня 2013 року ОСОБА_2 . До вчинення незаконного правочину квартира перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя.
Рішенням №53755303 державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка О.А. від 26 серпня 2020 року №53755303 за заявою представника Запорізької міської ради Самусєвої Ю.П. було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 за територіальною громадою м. Запоріжжя у зв`язку з тим, що подані документи не дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, в поданому рішенні суду №333/1988/16-ц від 07 квітня 2017 року судом вирішено квартиру АДРЕСА_1 витребувати та вилучити у ОСОБА_2 , передати у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Іншого рішення суду, яке б містило набуття, зміни або припинення саме права власності на нерухоме майно, заявником не було подано.. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав 30 липня 2020 року право власності за ОСОБА_2 було скасовано відповідно до рішення суду №333/1988/16-ц та повернуто попередньому власнику. На сьогоднішній день відповідно до актуальної інформації з державного реєстру речових прав, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за третьою особою, що була власником цієї квартири до ОСОБА_2 (а.с.9).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (№ довідки 286459599 від 24 листопада 2021 року) право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_4 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу виданого 15 грудня 2011 року. Право власності за ОСОБА_2 скасовано 30 липня 2020 року на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року. Із рішення №53755303 державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка О.А. від 26 серпня 2020 року судом встановлено, що із заявою про реєстрацію права власності за територіальною громадою м. Запоріжжя звернувся представник Запорізькою міської ради Самусєва Ю.П.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18) (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження 14-364цс19) (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) 
(пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20).

Предметом спору в справі, що переглядається, є оспорюване рішення державного реєстратора № 53755303 прийняте 26 серпня 2020 року про відмову у реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за територіальною громадою м. Запоріжжя, оскільки така відмова у реєстрації майна за територіальною громадою позбавить позивача можливості реалізувати належне позивачу право на приватизацію вказаної квартири. 
       
Тобто, оскаржуваним рішенням порушуються житлові права ОСОБА_1 на приватизацію квартири передбаченого ч.ч. 4, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки вона є її користувачем.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 07 квітня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення по цивільній справі №333/1988/16-ц, яким позов Запорізької міської ради до ОСОБА_2 про витребування квартири з чужого незаконного володіння, вилучення і передачу квартири у володіння територіальної громади, скасування реєстрації права власності на квартиру задоволений. Квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_2 та передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року.

Представник Запорізької міської ради Самусєва Ю.П. 20 серпня 2020 року звернулася із заявою для проведення державної реєстррації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за Запорізькою міською радою, проте в такій державній реєстрації державним реєстратором було відмовлено. Державний реєстратор послався на ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та зазначив, що не було надано рішення про набуття права власності на квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя. 

У постановах від 04 квітня 2018 року в справі № 817/1048/17, від 18 квітня 2018 року в справі № 804/1001/16, від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що якщо позивач не був зявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій, тобто останні були вчинені за заявою іншої особи, то такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства, а також чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсним правочинів, на підставі яких прийнято оспорюване рішення, здійснено оспорюваний запис. Зазначене свідчить про приватноправолвий характер спору.

На думку Позивача, ним обрано єдиний можливий та дійсно ефективний спосіб захисту порушеного права у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сіиейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства

Натомість, колегія суддів зазначає, що у даній справі, спір пов`язаний з реалізацією житлових прав позивача, зокрема на належне користування квартирою шляхом проведення її приватизації. Права, за захистом яких звернувся до суду позивач, виникають із житлових правовідносин. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення стосується реєстрації права іншої особи, а не позивача. 

Згідно з ч.1, 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. 

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ».

Згідно з ч.4, 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. 

Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. 
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз».
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло.

Суд апеляційної інстанції встановив, що позивач із заявою до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про набуття права власності в порядку приватизації квартири АДРЕСА_1 відповідно до положень ст. 345 ЦК України не зверталася. Рішення з цього питання Запорізькою міською радою про приватизацію або про відмову у приватизації вищезазначеної квартири щодо ОСОБА_1 не приймалося. 

Тобто, позивач не реалізувала своє право на приватизації спірної квартири, нею не було дотримано процедуру звернення до місцевої ради у зв`язку з виникненням спору пов`язаного з порушенням житлових прав громадян.

При цьому, колегія суддів зауважує, що захист цивільних прав у зв`язку з прийняттям рішення органом місцевого самоврядування може здійснюватися в порядку цивільного судочинства, оскільки відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльність органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності на нерухоме майно за територіальною громдою м. Запоріжжя не може привести до захисту або відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності), оскільки ОСОБА_9 не зверталася до Запорізької міської ради про набуття права власності на вищезазначену спірну квартиру в порядку приватизації, рішення з цього питання не прийнято, і тільки в разі відмови позивачці в приватизації спірної квартири вона може захистити своє порушене право в порядку пункту 10 частини 2 статті 16 ЦК України.

Ураховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову позивачу в позові з підстави обрання ним неналежного, неєфективного способу захисту своїх прав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року по справі № 303/6366/17 (провадження № 61-17559св19) вказано, що: «порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 . 

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не вказав на те, який існує інших ефективний спосіб захисту її прав, спростовуються висновками, наведеними вище.

Доводи заявника про те, що відмова у реєстрації майна за територіальною громадою м. Запоріжжя позбавляє її можливості реалізувати належне їй реальне право на приватизацію вказаної квартири, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Твердження ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції обмежив її у доступі до правосуддя, у праві на особистий, незалежний від волі інших осіб, захист свого порушеного права, не підтверджено та не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Навіть у разі наявності підстав для її задоволення, не є належним способом захисту прав позивача та спрямованим на припинення порушення прав позивача та відновлення її інтересів, оскільки не замінить необхідності дотримання вимог Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна" від 18.01.2018 №2269-VIII при приватизації означеного майна та не призведе до набуття позивачем права власності на цю квартиру. 

Позивач не реалізувала своє право на приватизації спірної квартири, нею не було дотримано процедуру звернення до місцевої ради у зв`язку з виникненням спору пов`язаного з порушенням житлових прав громадян.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції не впливають.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до статті 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-383, 390 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повна постанова складена 31 травня 2022 року.

Головуючий, суддя        Суддя        Суддя
Подліянова Г.С.        Гончар М.С.        Маловічко С.В.