ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5719/21  Номер провадження 22-ц/814/975/22	Головуючий у 1-й інстанції Маханьков  О.В.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Кузнєцової Л.М., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Бродської В.О., -
розглянувши в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою    ОСОБА_1   на рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2022 року (ухвалене суддею Маханьковим О.В., повний текст рішення складено суддею 28.02.2022 року) у справі за позовом   ОСОБА_1  до Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :
В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих», в якому прохав визнати протиправною постанову Президії Центрального правління Українського товариства сліпих Громадської організації Всеукраїнська організація інвалідів Українське товариство сліпих від 12.10.2021 № 02-03, щодо звільнення позивача з посади директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих 18.10.2021 про звільнення за п.1 ст.41 КЗпП України, скасувати дану Постанову, поновити його на посаді директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих, стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що до 18 жовтня 2021 він перебував на посаді директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих та незаконно був звільнений на підставі Постанови Президії Центрального правління Українського товариства сліпих Громадської організації Всеукраїнська організація інвалідів Українське товариство сліпих. Вважає звільнення незаконним, з порушенням його трудових прав, оскільки не вчинював дисциплінарного проступку, підстави для звільнення не підтверджені жодними належними доказами, постанова президії не містить правового обґрунтування, не сформульовано порушення, яке стало підставою звільнення. В зв?язку з допущенням при звільненні трудового законодавства, він змушений звернутися до суду за захистом своїх трудових прав.
РішеннямКрюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2022 року в задоволенні позову    ОСОБА_1  до Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.
З вказаним рішенням суду не погодивсяОСОБА_1 та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, а також таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповно з`ясовано всі обставини, що мають значення для справи. 
Зокрема вказує, що Постанова Президії Центрального правління Українського товариства сліпих Громадської організації «Всеукраїнська організація інвалідів «Українське товариство сліпих» від 12.10.2021 року № 02-03 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади директора не являється наказом чи розпорядженням про звільнення, що є прямим порушенням ст. 47 КЗпП України. Вважає, що відповідачем у справі порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення. Вказує, що з наказом про звільнення він не був ознайомлений, та його копія йому не видавалась. Вважає, що до нього не могло бути застосовано п.1 ст.41 КЗпП України, оскільки трудовий договір з ним не укладався, та одноразового грубого порушення трудових обов?язків допущено не було. 
Посилається на те, що Акт про недопуск директором Кременчуцького УВП УТОС ОСОБА_1 комісії до проведення перевірки не визначений жодною нормою чинного законодавства, а в самому Акті відсутні посилання, чим саме керувались члени при його складанні. Вважає, що вказаний Акт не являється офіційним документом та не являється доказом одноразового грубого порушення трудових обов?язків. Тому вважає, що його звільнення з посади директора проведено без жодних правових підстав.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. На момент розгляду справи, були присутні представники сторін по справі, інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явилися. 
Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення осіб, шо зявилися, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 працював директором Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих.
Наказом по підприємству №34-п від 18.10.2021 позивача звільнено з займаної посади за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України за грубе порушення трудових обов?язків керівником підприємства.
Від підпису про ознайомлення з наказом позивач відмовився про що складено відповідний акт 18.10.2021.
Згідно п.4.2,4.4, 4.5 Статуту підприємства затвердженого постановою президії Центрального правління УТОС від 24.01.2017 № 01-17 органами управління підприємства є Вищий орган Президія УТОС та Виконавчий орган директор підприємства; підприємство очолює директор, що діє за принципом одноосібного керування та на основі поєднання прав інтересів УТОС і трудового колективу. Директор призначається та звільняється з посади президією ЦП УТОС.
Постановою ЦП УТОС від 21.04.2021 № 06-3 визначено про необхідність повести аудит ряду підприємств, засновником і власником яких є Українське товариство сліпих, у тому числі Кременчуцького учбово-виробничого підприємства УТОС.
Враховуючи листи позивача питання щодо перевірки діяльності Кременчуцького УВП УТОС неодноразово переносилося.
Постановою ЦП УТОС від 29.09.2021 № 1-10-17 затверджено склад комісії та визначено, що перевірку Кременчуцького УВП УТОС необхідно здійснити у першій половині жовтня 2021 року.
Розпорядженням в.о. голови ЦП УТОС від 05.10.2021 № 61 визначено дати перевірки з 6 по 8 жовтня 2021 року.
06.10.2021 позивач недопустив комісію до перевірки діяльності Кременчуцького УВП УТОС. На запит Центрального правління УТОС від 08.10.2021 № 86 позивач повідомив, що недопустив оскільки особи, які назвалися членами комісії, не надали директору підприємства документів, що мають юридичну силу та документів, що підтверджують законність підстав для проведення зазначеної перевірки.
12.10.2021 проведено засідання президії ЦП УТОС на якому розглянуто питання недопуску позивачем комісії до проведення перевірки ВП УВП УТОС. Також на засіданні розглянуто наступні документи: акт від 06.10.2021 комісії про недопуск позивачем до проведення перевірки, яка визначена згідно постанови ЦП УТОС від 29.09.2021 № 1-10-17; доповідну записку голови комісії від 07.10.2021; акт про факт недопуску до перевірки діяльності Кременчуцького УВП УТОС від 06.10.2021; пояснення ОСОБА_1 від 11.10.2021 та інші документи, що стосуються Кременчуцького УВП УТОС та директора цього підприємства. Позивач був запрошений та брав участь у засіданні президії Центрального правління УТОС. На засіданні президії позивачу зачитано постанову президії ЦП УТОС від 12.10.2021 № 02-03.
Відповідно до змісту даною постанови Президії, встановлено факт грубого порушення Статуту УТОС, яке полягає у невиконанні рішення власника підприємства про проведення перевірки та грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства ОСОБА_1 . Вирішено звільнити позивача з посади директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих 18.10.2021 за одноразове грубе порушення трудових обов`язків керівником підприємства, п. 1. ч. 1 ст. 41 КзпП України.
Судом встановлено, що позивач 18.10.2021 відмовився підписувати та засвідчувати ознайомлення з постановою президії ЦП УТОС від 12.10.2021 № 02-03, постановою від 12.10.2021 № 02-04 Про призначення в.о. директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих Січевського В.С. та наказом № 34-п від 18.10.2021, відмовився від отримання трудової книжки, про що складено відповідний акт.
19.10.2021 на адресу позивача направлено лист з описом вкладення, яким повідомлено про звільнення та необхідністю з?явитися у відділ кадрів підприємства для отримання трудової книжки, також долучено копії постанов президії ЦП УТОС від 12.10.2021№ 02-04, № 02-03, наказ Кременчуцького УВП УТОС № 34-п від 18.10.2021.

Відмовляючи ОСОБА_1  у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є необгрунтованими, оскільки позивач вчинив одноразове грубе порушення трудових обов?язків, яке виразилося в недопущенні комісії для перевірки Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих в супереч Статуту УТОС, а тому наявні всі законні підстави для прийняти рішення про звільнення позивача з займаної ним посади за грубе порушення на підставі п.1 ст.41 КЗпП України.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов?язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни.
Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов?язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов?язків.
Згідно з частиною першою статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.
У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1,148, 149КзпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.( п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.10.95 р. № 18).
Судом встановлено, що позивач на дату звільнення займав посаду директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих, що свідчить про те, що позивач є суб`єктом дисциплінарної відповідальності, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
Відповідно до ч.3 ст. 41 КЗпП України розірвання договору у випадках, передбачених частинами першою і другою цієї статті, провадиться з додержанням вимог частини третьої статті 40, а у випадках, передбачених пунктами 2 і 3 частини першої цієї статті, - також вимог статті 43 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку про те, що рішення про звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст. 41КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; для застосування вказаної норми закону необхідно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; порушення повинно бути одноразовим та грубим; рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа.
Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разового проступку (одну дію або бездіяльність).
Під порушенням трудових обов`язків розуміється невиконання чи неналежне їх виконання. До трудових обов`язків віднесені обов`язки працівника, визначені трудовим договором (контрактом), посадовою інструкцією, іншими локальним нормативним актом та законодавством про працю.
Звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.41КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 147, 147-1,148,149 КЗпП України.
Частиною першою статті 148 КЗпП України визначено, що дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення.
Ознакою порушення трудової дисципліни є наявність проступку в діях або бездіяльності працівника.
Дисциплінарний проступок визначається як винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов?язків. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов?язків; вина працівника; наявність причинного зв?язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків.
Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку.
Відповідно до статті 149 цього ж Кодексу до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Отже, при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з?ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок.
Як вже зазначалося вище, що позивач вчинив одноразове грубе порушення трудових обов?язків, яке виразилося в недопущенні комісії для перевірки Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих в супереч Статуту УТОС.
Пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України передбачено, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.
Аналіз наведеної норми права дає можливість дійти висновку про те, що рішення про звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України може бути прийняте роботодавцем за наявності сукупності таких умов: суб`єктом дисциплінарної відповідальності може бути певна категорія працівників; для застосування вказаної норми закону необхідно встановити факт порушення працівником своїх трудових обов`язків; порушення повинно бути одноразовим та грубим; рішення про звільнення працівника може прийняти лише уповноважена на те особа. Порушення трудових обов`язків з прямим умислом може бути визнане таким, що підпадає під п. 1 ст. 40 КЗпП України навіть за відсутності шкідливих наслідків.
Під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність). Як приклади одноразового грубого порушення працівником трудових обов`язків, Верховний Суд України називає, зокрема, істотне порушення фінансової дисципліни, відмову допустити службових осіб контролюючих органів до перевірки діяльності організації тощо. Не є одноразовим грубим порушенням трудових обов`язків тривале, неналежне «керування» роботою установи, ослаблення контролю за робою підлеглих тощо. 
Під порушенням трудових обов`язків розуміється невиконання чи неналежне їх виконання. До трудових обов`язків віднесені обов`язки працівника, визначені трудовим договором (контрактом), посадовою інструкцією, іншими локальним нормативним актом та законодавством про працю.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що невиконання розпорядження центрального органу, зокрема перешкоджання проведенню перевірки з боку позивача, як директора Кременчуцького учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих є грубим порушенням трудових обов`язків, а тому останній притягнутий до дисциплінарної відповідальності обґрунтовано та з дотриманням порядку, передбаченого трудовим законодавством, а відповідач діяв у межах повноважень та відповідно до закону.
Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції, і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 28 лютого 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2022 року.

Головуючий суддя : ___________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ________________ О.Ю. Кузнєцова _________________Л.М. Хіль