КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 760/27234/19                                                              Головуючий у суді І інстанції Коробенко С.В.
Провадження № 22-ц/824/26/2022                                               Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
22 червня 2022 року                                                                    м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Ігнатченко Н.В.,
суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О., 
за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Солом`янської районної в місті Києві державної адміністраціїна рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_2 , про скасування запису про зняття з реєстраційного обліку,
 
в с т а н о в и в:
 
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Солом`янська РДА в м. Києві), третя особа - ОСОБА_2 , в якому просив зобов`язати відповідача внести до картки його реєстрації, адресної картки відомості про скасування зняття з реєстрації місця проживання шляхом внесення запису «Скасовано» та штамп, що був внесений до цих документів з порушенням законодавства, а також надіслати до реєстраційного обліку адресно-довідкового підрозділу змінені відомості про поновлення реєстрації місця проживання щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 28 листопада 1989 року він був зареєстрований за адресою:  АДРЕСА_1 , проте у Відділі з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Солом`янської РДА в м. Києві дізнався, що 20 лютого 2018 року був знятий з реєстрації на підставі заяви громадянина ОСОБА_2 , як нового власника вказаної квартири.
Квартира АДРЕСА_1 , раніше належала на праві власності спільно позивачу та ОСОБА_3 . За іпотечним договором № 3.070512256 від 25 травня 2007 року зазначена квартира була передана в іпотеку ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк». Згідно виконавчого напису, вчиненного приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. від 22 січня 2010 року, у безспірному порядку звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 на користь правонаступника ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» - ВАТ «Платинум Банк». 30 січня 2012 року відповідно до акту держаного виконавця про реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки), ця квартира була придбана ОСОБА_2 за результатами прилюдних торгів.
Як вказав позивач, ОСОБА_2 у квітні 2012 року звертався із позовом до нього про визнання осіб такими, що втратили право власності та право користування квартирою, виселення без надання іншого житлового приміщення, однак рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року у справі № 2609/11468/12 йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог. Крім цього, ОСОБА_2 у лютому 2019 року звернувся до нього з позовом про виселення з наданням іншого житла, утім рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 4 вересня 2019 року йому також відмовлено у задоволенні позову. Отже, на даний час відсутні судові рішення щодо виселення та/або зняття з реєстрації за місцем постійного проживання позивача, а тому відповідач протиправно зняв останнього з реєстрації у вказаній квартирі лише на підставі факту відчуження квартири, чим порушив його житлової права.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року позовні вимоги задоволено.
Зобов`язано Солом`янську РДА в м. Києві сформувати і внести дані про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , до реєстру територіальної громади.
Зобов`язано Солом`янську РДА в м. Києві сформувати інформацію про скасування зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , для її передачі до відомчої інформаційної системи ДМС з подальшою передачею інформації до Реєстру відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що закон передбачає особливий порядок виселення осіб із житла, а отже й зняття з реєстрації місця про проживання, яке вони передали в іпотеку, однак новим власником майна - ОСОБА_2 не вчинено необхідних дій з метою виселення ОСОБА_1 з квартири у встановленому порядку із наданням йому іншого житла. Як встановлено рішеннями судів, позивач не втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , незважаючи на звернення стягнення на вказаний об`єкт нерухомості, а тому підстав для зняття його з реєстрації в зазначеній квартирі у відповідача не було.
Застосувавши пункт 28 Правил реєстрації місця проживання, затвердженихпостановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, суд вказав, що позовні вимоги в даній справі сформульовані у інший спосіб, ніж це передбачено цим нормативно-правовим актом, проте в цілому за своєю суттю відповідають тим функціям, якими наділений працівник органу реєстрації у випадку прийняття рішення про скасування попередньої реєстраційної дії. У даному випадку мова не йде про вихід за межі позовних вимог, оскільки, виходячи з принципу верховенства права, саме такий спосіб захисту за своєю суттю обраний позивачем, відтак, з урахуванням формулювань, застосованих у Правилах, позов підлягає задоволенню з покладенням на відповідача відповідних обов`язків.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, Солом`янська РДА в м. Києві звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для зняття з реєстрації позивача за адресою: АДРЕСА_1 не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, оскільки при прийнятті рішення про зняття з реєстрації місця проживання відповідач не виходив за межі підстав зняття з реєстрації особи, які визначені чинним законодавством, а саме за результатом розгляду поданих 20 лютого 2018 року третьою особою документів було прийнято рішення про зняття ОСОБА_1 з реєстрації на підставі заяви нового власника квартири - ОСОБА_2 , тобто Солом`янська РДА в м. Києві діяла в межах своїх повноважень, встановлених законом та у визначеній формі, адже до заяви про зняття з реєстрації місця проживання заявником були додані всі необхідні документи, підтверджуючі право власності на нерухоме майно.
Суд неправильно розтлумачив положення пункту 26 Постанови 207 і частина першої статті 7 Закону № 1382-IV, відповідно до яких існує п`ять підстав зняття особи з реєстрації місця проживання, однією з яких є наявність інших документів, які свідчать про припинення права користування житловим приміщенням, зокрема внаслідок відчуження житла. При цьому слід відрізняти право користування житловим приміщенням від фактичного користування житлом, яке може бути визнано незаконним та припинятися шляхом прийняття відповідного судового рішення, що є окремою підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Отже, втрата особою такого права користування за наявності законних підстав без необхідності будь-якого судового рішення є достатньою правовою підставою для зняття такої особи з реєстрації. Абзац 9 пункту 26 Постанови № 207 конкретизував підстави зняття з реєстрації місця проживання особи, які можуть виникати на підставі інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Тому такі підстави щодо зняття з реєстрації місця проживання особи, як «наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою» та «інших документів, які свідчать про припинення, зокрема: підстав на право користування житловим приміщенням» існують самостійно одна від одної.
При поданні заяви про зняття з реєстрації місця проживання позивача третьою особою були подані документи, що підтверджують його право власності на вищезазначену квартиру, а у разі звернення нового власника житла або його представника із заявою про зняття з реєстрації осіб, місце проживання яких зареєстроване за адресою такого житла, з документами, що посвідчують особу як представника, а також документами, що свідчать про відчуження житла, здійснюється зняття з реєстрації місця проживання осіб, місце проживання яких зареєстроване у такому житлі. Крім того, безпідставними є твердження суду, що відчуження житла, у тому числі шляхом звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, не може автоматично тягнути зняття з реєстрації місця проживання особи до рішення компетентного органу (суду) про виселення, оскільки за змістом абзацу 9 частини першої статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» саме втрата (легальне позбавлення) особи права користування житловим приміщенням (без необхідності наявного судового рішення про виселення чи фактичного позбавлення особи можливості користуватися житловим приміщенням або його добровільного виселення) є достатньою правовою підставою для зняття такої особи з реєстрації.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість, а також на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 755/14304/19 (провадження № 61-13059св20).
Свої заперечення обгрунтував тим, що безпідставним є посилання відповідача на те, що він може бути знятий з реєстрації іншою особою у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, оскільки жодна норма законодавства не передбачає втрату права користування через припинення права власності на нерухоме майно. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду.Зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви про зняття з реєстрації місця проживання. Зважаючи на встановлені обставини, суд першої інстанції правильно вважав, що відповідач порушив законодавство, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку, що дає підстави для задоволення позову у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що за умовами іпотечного договору № 3.070512256 від 25 травня 2007 року квартира АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , була передана в іпотеку ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.
У зв`язку з невиконанням позичальником своїх зобов`язань за цим договором, на підставі виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. 22 січня 2010 року, у безспірному порядку було звернуто стягнення на предмет іпотеки (зазначену квартиру) на користь правонаступника ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк» - ВАТ «Платинум Банк».
30 січня 2012 року відповідно до акту держаного виконавця про реалізацію арештованого майна (предмета іпотеки) квартира АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 за результатами прилюдних торгів.
Рішенням Апеляційного суду м Києва від 10 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Солом`янський РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право власності та право користування квартирою, виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено.
Як свідчать матеріали справи, 20 лютого 2018 року ОСОБА_2 подав до Відділу з питань реєстрації місця проживання Солом`янської РДА в м. Києві заяву про зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання в квартирі у зв`язку з відчуженням цього помешкання.
Зазначена заява була задоволена відповідачем, ОСОБА_1 знято з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .
При цьому, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 4 вересня 2019 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову про виселення ОСОБА_1 з наданням іншого постійного житла.
Постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 4 вересня 2019 року змінено в мотивувальній частині з викладенням її в редакції цієї постанови, а в іншій частині вказане рішення залишено без змін.
За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 4, 5, 19 ЦПК України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право або право особи в інтересах якої вона звертається до суду порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.
У частинах четвертій і п`ятій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об'єднань.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людиниу справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 грудня 2010 року.
Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення Європейського суду з прав людиниу справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).
Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Усталена практика Верховного Суду України та Верховного Суду засвідчує, що вирішення питання щодо позбавлення особи з житла у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки має відбуватись із дотриманням гарантій, передбачених положеннями статті 109 ЖК УРСР.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Наявність права особи, місце проживання якого зареєстровано у набутій позивачем на підставі іпотечного договору квартирі, обмежує право позивача на користування і розпорядження майном. Частина друга статті 109 ЖК УРСР на час реалізації прав іпотекодержателя діяла у зміненій редакції, що містила заборону виселення осіб без надання іншого житлового приміщення у випадку, якщо квартира придбана не за рахунок коштів, отриманих в кредит.
Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), від 5 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) та від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).
Верховний Суд у постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 759/20627/18, вказав, що поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше).
За змістом вказаних норм закон передбачає особливий порядок виселення осіб з житла, а отже й зняття з реєстрації, яке вони передали в іпотеку. Зокрема, необхідна відповідна правова підстава для виселення особи, а саме - рішення суду, якщо виселення не відбувається добровільно. При цьому громадянам надається інше постійне жиле приміщення, якщо іпотечне майно не було придбано за рахунок кредиту. Такий встановлений законом порядок є гарантією дотримання прав і свобод особи, зокрема, забезпеченням її житлом.
Лише в разі виконання вказаних норм - звернення до суду з відповідним позовом, буде дотриманий передбачений законом порядок виселення громадян з житлового приміщення та відповідне рішення суду про виселення з житлового приміщення буде підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
Отже, відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.
З матеріалів справи вбачається, що новим власником квартири за адресою:  АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 не вчинено необхідних дій з метою виселення ОСОБА_1 з цього помешкання у встановленому законом порядку з наданням іншого житла.
Як встановлено рішеннями судів, позивач не втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , незважаючи на звернення стягнення на вказаний об`єкт нерухомості.
За таких обставин, правильними є висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог щодо скасування запису про зняття з реєстраційного обліку з тих підстав, що відповідач не мав передбачених законом повноважень за заявою нового житла приймати рішення про зняття з реєстрації місця проживання позивача у вищезгаданій квартирі, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), в захисті яких третій особі було відмолено в судовому порядку.
Схожа правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18).
В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім того, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків колегією суддів не встановлено.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону.
Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування.
Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
У разі подання заяви представником особи додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника (законного представника).
Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Особа може доручити в установленому законодавством порядку подати заяву про зняття з реєстрації місця проживання відповідній посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку за місцем її проживання.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Згідно зі статтею 9-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» орган реєстрації відмовляє в реєстрації або знятті з реєстрації місця проживання, якщо: особа не подала передбачені цим Законом документи або інформацію; у поданих особою документах містяться недостовірні відомості або подані нею документи є недійсними; для реєстрації або зняття з реєстрації звернулася особа, яка не досягла 14-річного віку.
Рішення про відмову приймається в день звернення особи. Заява про реєстрацію чи зняття з реєстрації місця проживання повертається особі із зазначенням у ній причин відмови.
Порядок проведення реєстрації та зняття з реєстрації на час виникнення спірних правовідносин визначався також Правилами реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від2 березня 2016 року № 207.
Згідно з пунктом 26 Правил зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).
Зняття з реєстрації місця проживання на підставах, визначених в абзацах восьмому та дев`ятому цього пункту, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або за заявою власника/наймача житла або їх представників.
Зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку та піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки та піклування.
Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
У разі подання заяви представником особи, крім зазначених документів, додатково подаються: документ, що посвідчує особу представника; документ, що підтверджує повноваження особи як представника, крім випадків, коли заява подається законними представниками малолітньої дитини - батьками (усиновлювачами).
Зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Згідно з пунктом 27 Правил працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві.
Працівник органу реєстрації у день звернення особи (її представника) або в день отримання документів від центру надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, посадової особи виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку: приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи; вносить відомості про зняття з реєстрації місця проживання у документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Датою зняття з реєстрації місця проживання осіб, які подавали документи через центр надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, посадову особу виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку, є дата отримання органом реєстрації відповідних документів; формує і вносить дані про зняття з реєстрації місця проживання особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про зняття з реєстрації місця проживання особи для її передачі до Реєстру відповідно до Порядку; оформляє і видає довідку про зняття з реєстрації місця проживання, форма якої наведена в додатку 16, дітям, які не досягли 16 років, та громадянам, які мають паспорт громадянина України у формі картки, а також вилучає раніше видану довідку про реєстрацію місця проживання для подальшого знищення; повертає особі або її представнику, адміністратору центру надання адміністративних послуг, представнику спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту або посадовій особі виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителю багатоквартирного будинку документ, до якого внесені відомості про зняття з реєстрації місця проживання, довідку про зняття з реєстрації місця проживання, а також документи, які подавалися.
Якщо під час подачі документів буде встановлено, що особа подала для зняття з реєстрації місця проживання недійсний паспорт громадянина України, працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг складає на неї адміністративний протокол за вчинення правопорушення, визначеного у статті 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Якщо іноземець або особа без громадянства подали для зняття з реєстрації місця проживання недійсний документ, до якого вносяться відомості про місце проживання, іноземця або особу без громадянства направляють до територіального підрозділу ДМС відповідно до території обслуговування для вжиття до них заходів адміністративного впливу, а також для оформлення нового документа або внесення визначених законодавством змін у наявний документ.
Якщо зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі документів, зазначених в абзацах третьому, сьомому - дев`ятому пункту 26 цих Правил, без надання документа, до якого вносяться відомості про реєстрацію місця проживання, штамп зняття з реєстрації місця проживання особи проставляється в такому документі у разі звернення особи.
Зняття з реєстрації місця проживання в разі смерті особи здійснюється датою надходження до органу реєстрації документів, визначених в абзацах третьому - п`ятому пункту 26 цих Правил.
Відповідно до пункту 28 Правил реєстрація місця проживання/перебування особи або зняття з реєстрації місця проживання скасовуються в разі їх проведення з порушенням вимог законодавства.
У разі виявлення такого порушення керівник органу реєстрації проводить перевірку підстав реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи, за її результатами складає висновок та приймає рішення про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи.
Про прийняте рішення особі надсилається письмове повідомлення за формою згідно з додатком 17, в якому зазначаються підстави його прийняття. Особу запрошують на прийом до органу реєстрації для внесення відповідних відомостей до документа, до якого вносяться відомості про місце проживання/перебування.
Працівник органу реєстрації: формує і вносить дані про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про скасування реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи для її передачі до Реєстру.
Пунктом 29 Правил визначено, що у разі виявлення ДМС або її територіальними органами порушень законодавства органом реєстрації під час здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи такому органу надсилається повідомлення щодо необхідності проведення відповідної перевірки. У разі підтвердження зазначених порушень реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи підлягає скасуванню.
З огляду на викладені норми законодавства, колегія суддів вважає, що відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та пункту 26 Правил зняття з реєстраційного обліку місця проживання фізичної особи відбувається за заявою самої особи та з інших визначених законом підстав, зокрема на підставі рішення суду.
Тобто, зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, однак лише тієї особи, яка бажає знятись з місця реєстрації. Заява подається особисто, або її уповноваженим представником. Зазначене підтверджується і самим текстом заяви ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання (а.с. 47).
Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач порушив законодавство, що регулює порядок зняття осіб з реєстраційного обліку, що дає підстави для задоволення позовних вимог, які хоча і сформульовані ОСОБА_1 у інший спосіб, проте в цілому відповідають за своєю суттю тим функціям, якими наділений працівник органу реєстрації у випадку прийняття рішення про скасування попередньої реєстраційної дії.
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Доводи апеляційної скарги про те, що чинне законодавство не забороняє новому власнику звернутися до відповідного органу реєстрації із заявою про зняття з реєстрації місця проживання особи з наданням відповідних документів, які свідчать про припинення підстав на право користування такою особою житловим приміщенням чи відчуження житла є необґрунтованими та спростовуються наведеними вище нормами законодавства.
Посилання відповідача на пункт 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету України від 2 березня 2016 року № 207, як на правомірність його дій, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки цей пункт трактується представником відповідача не вірно, оскільки зняття з реєстрації дійсно відбувається за заявою, утім тільки тієї особи, яка бажає знятись з реєстрації місця свого проживання.
Безпідставним також є посилання апеляційної скарги на те, що позивач правомірно був знятий з реєстрації іншою особою у зв`язку з переходом права власності на нерухоме майно, оскільки жодна норма законодавства не передбачає втрату права користування через припинення права власності на нерухоме майно.
Аргументи апеляційної скарги про те, що у зв`язку з набуттям третьою особою права власності на дану квартиру позивач за замовчуванням вважається таким, що втратив право користування нею, а його перебування на реєстраційному обліку у житловому приміщення позбавляє законного власника розпоряджатися своїм майном, відхиляються колегією суддів з огляду на те, що сам по собі факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для позбавлення права на житло колишнього власника цього нерухомого майна та/або членів його сім`ї, а фактичні обставини справи свідчать і відповідачем не доведено, хоча це є його процесуальним обов`язком, добросовісність дій по відношенню до позивача в розрізі позбавлення його права користування житлом.
З огляду на наведене, аргументи апеляційної скарги ґрунтуються на власному тлумаченні представником відповідача спірних правовідносин та положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету України від 2 березня 2016 року № 207, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій про неправомірність дій Солом`янської РДА в м. Києві щодо зняття позивача із реєстрації місця проживання за відсутності його особистої заяви або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а відтак не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат у вигляді сплаченого відповідачем судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Солом`янської районної в місті Києві державної адміністраціїзалишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий                                                                                                          Н.В. Ігнатченко

Судді:                                                                                                          С.А. Голуб

Д.О. Таргоній