ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2022 року	Львів	Справа № 2-а-2315/11 пров. № А/857/7450/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Большакової О.О., Качмара В.Я.,
з участю секретаря судового засідання          Михальської М.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області на постанову Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2011 року у справі № 2-а-2315/11 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області про перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення (постанова суду першої інстанції прийнята у відкритому судовому засіданні суддею Горегляд О.І. у м. Кузнецовськ Рівненської області, дата складення повного тексту постанови не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області (надалі також – УПСЗН, відповідач), в якому просив суд:
- зобов`язати УПСЗН прийняти рішення про призначення, перерахунок та виплати ОСОБА_1 щорічної допомоги на оздоровлення, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС з 23.03.2004 року у відповідності до статті 48 Закону України від 28.02.1991 №  796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі – Закон № 796-ХІІ) в розмірі 5 (п`яти) мінімальних заробітних плат, виходячи виключно із законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати та з врахуванням раніше виплачених сум.
- зобов`язати відповідача проводити щорічне нарахування та виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення у відповідності до вимог статті 48 Закону №  796-ХІІ як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, в розмірі 5 (п`яти) мінімальних заробітних плат, виходячи виключно із законодавчо визначеного розміру мінімальної заробітної плати та з врахуванням раніше виплачених сум.
Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 08 вересня 2011 року адміністративний позов ОСОБА_1 до УПСЗН в частині вимог про перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону №  796-ХІІ за період з 23.03.2004 до 04.03.2011 залишено без розгляду.
Постановою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2011 року адміністративний позов задоволено частково.
Зобов`язано відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до статті 48 Закону № 796-ХІІ в розмірі 5 (п`яти) мінімальних заробітних плат, з врахуванням проведених виплат.
В іншій частині позовних вимог відмовлено в задоволенні за їх безпідставністю.
Не погодившись із вказаною постановою, її оскаржив відповідач, оскільки вважає, її такою, що суперечить обставинам справи, прийнятою з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить постанову Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2011 року скасувати та ухвалити нову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права вказує, що Законом України від 23.12.2010 № 2857-VI «Про Державний бюджет України на 2011 рік» не було передбачено коштів для виплат компенсацій і допомог в розмірах, встановлених Законом № 796-ХІІ, а лише в розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2005 № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (надалі також – Постанова №  562). Тому виплата зазначених суми за рішенням Кузнецовського міського суду за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на 2011 рік за відповідними бюджетними програмами є неможливою.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи ули належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) їх неявка не перешкоджає розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з посвідченням серії НОМЕР_1 , виданим Рівненською обласною державною адміністрацією 19.12.1996 року, позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році (категорії 2).
Із листа УПСЗН від 22.08.2011 № 75 слідує, що відповідачем було проведено нарахування і виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 100 грн. 00 коп. у відповідності до Постанови №  562.
Не погодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції дійшов висновку, що в частині вимог про перерахунок та виплату щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до статті 48 Закону № 796-ХІІ за 2011 рік позов підлягає задоволенню.
Щодо вимог про зобов`язання відповідача в подальшому проводити щорічне нарахування та виплату допомоги на оздоровлення згідно зі статтею 48 Закону №  796-ХІІ, то суд першої інстанції дійшов висновку про їх передчасність.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, чинних на час розгляду і вирішення справи у відповідності до частини третьої статті 3 КАС України та правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів встановила наступне.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України).
Відповідно до частини четвертої статті 48 Закону № 796-ХІІ (у редакції, Закону №  230/96-ВР від 06.06.1996) виплата щорічної допомоги на оздоровлення передбачена у розмірі: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п`ять мінімальних заробітних плат.
Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності 01.01.2008 року) внесено зміни в частину четверту статті 48 Закону № 796-ХІІ, яку викладено в такій редакції: одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім`ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою, щорічна допомога на оздоровлення виплачується в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 вказані вище зміни визнано неконституційними.
Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, після 22.05.2008 року діє редакція частини четвертої статті 48 Закону № 796-ХІІ до внесення змін, а саме: щорічна допомога на оздоровлення виплачується в таких розмірах: учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії - п`ять мінімальних заробітних плат.
Відповідно до Закону України від 14.12.2006 №466-16 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо встановлення мінімальної заробітної плати на рівні прожиткового мінімуму для працездатних осіб» мінімальна заробітна плата  встановлюється  у  розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України. Розмір мінімальної заробітної плати не може бути зменшено в разі зменшення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Виходячи зі змісту вимог Закону, який встановлює розміри мінімальної заробітної плати на відповідні роки, не вбачається будь-яких обмежень щодо можливостей застосування розміру мінімальної заробітної плати з метою реалізації статті 48 Закону №  796-ХІІ.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 від 19.12.1996, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1987 році 2 категорії та має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення відповідно до вимог статті 48 Закону № 796-ХІІ в розмірі 5-ти мінімальних заробітних плат.
Порядок виплати щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, визначено Кабінетом Міністрів України у Постанові №  562, відповідно до якої учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій і постраждалим за інших обставин від радіаційного опромінення не з власної вини, віднесеним до категорії 2 установлена щорічна допомога на оздоровлення у розмірі 100 гривень.
Закони та підзаконні нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції України, як основному Закону держави, в свою чергу підзаконні нормативно правові акти повинні не суперечити законам України та Конституції України.
Постанова №  562, якою керувався відповідач при нарахуванні щорічної допомоги на оздоровлення є підзаконним нормативно-правовим актом та істотно звужує права позивача, передбачені статтею 48 Закону № 796-ХІІ.
Тому згідно положення частини четвертої статті 9 КАС України (у редакції, чинній на час розгляду і вирішення справи судом першої інстанції) та положень частини третьої статті 7 КАС України (у редакції, чинній на час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції) у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Отже за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що при визначенні розміру пенсій позивачу, застосуванню підлягають не Постанова №  562, оскільки остання істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача, передбачених статтею 48 Закону № 796-ХІІ.
Відтак, колегія суддів не вбачає жодних перешкод у виплаті одноразової допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному статтею 48 Закону № 796-ХІІ.
Посилання апелянта на відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом № 796-ХІІ розмірів щорічної грошової допомоги на оздоровлення як на причину невиконання покладених на нього зобов`язань до уваги не приймаються, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини (надалі також – ЄСПЛ) у справі «Кечко проти України»).
Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень в ході розгляду справи не довів правомірність своєї поведінки в спірних правовідносинах.
З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, чинних на час розгляду і вирішення справи, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому підстав для скасування рішення в частині задоволених позовних вимог колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. У пункті 58 Рішення ЄСПЛ «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо зобов`язання відповідача здійснити перерахунок і виплату позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2011 рік відповідно до статті 48 Закону № 796-ХІІ в розмірі 5 (п`яти) мінімальних заробітних плат.
У частині відмовлених та залишених без розгляду позовних вимог рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції, відповідно до положень статті 308 КАС України, не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 3, 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області залишити без задоволення, постанову Кузнецовського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2011 року у справі № 2-а-2315/11 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 27.05.2022