ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/6310/18  Номер провадження 22-ц/814/2517/22	Головуючий у 1-й інстанції Букревєва І.А.  Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2022 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Дряниці Ю.В.
Суддів: Пилипчук Л.І., Триголова В.М.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1  на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
В С Т А Н О В И В :
У травні 2018 ПАТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
       Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2011 року між банком та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 1 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки відповідач своїх зобов`язань належним чином не виконувала, станом на 30.04.2018 утворилася заборгованість у розмірі 87204,98 грн, яка складається з: 894,95грн — заборгованість за тілом кредита; 76153,91 грн — заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 5524,31 грн. — пеня та комісія, 500 грн. – штраф (фіксована частина), 4128,81 грн – штраф (процентна складова).
Позивач просив суд стягнути з  ОСОБА_1 на його користь заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 87204,98 грн та судового збору у розмірі 1762 грн. 
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2018 року позов  Публічного акціонерного товариства  Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості задоволено.
       Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства  Комерційний Банк" ПриватБанк" – суму заборгованості за кредитним договором б/нвід 20.05.2011 року в розмірі 87204 (вісімдесят сім тисяч двісті чотири) грн. 98 коп.;
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства  Комерційний Банк" ПриватБанк" судовий збір в розмірі 1762 грн.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила відповідач, подавши апеляційну скаргу через свого представника.
У поданій апеляційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Зазначає, що місцевим судом безпідставно задоволено позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки банком не надано належних та допустимих доказів укладення кредитного договору між сторонами, видачі кредитної картки та активації її відповідачем, користування відповідачем кредитними коштами.
Позивачем подано пояснення на апеляційну скаргу, у доводах якого вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду – без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно п.2,3 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 20 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. 
У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. 
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на 30.04.2018 року відповідач має заборгованість 87204,98 грн., яка складається з: 894,95 грн. - заборгованість за кредитом; 76156,91 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 5524,31 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 4128,81 грн. - штраф (процентна складова).
Задовольняючи позовні вимоги, місцевий суд виходив з доведеності обставин укладення між сторонами кредитного договору, та порушення відповідачем умов цього договору щодо повернення кредитних коштів.
Проте, з таким висновком місцевого суду не можна погодитися, враховуючи наступне.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 1056-1 ЦК України,  розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України). 
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження №61-517св18), зроблено правовий висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із вказаною нормою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження № 61-3689св21), від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168св21), від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20 (провадження № 61-9207св21), від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц (провадження № 61-14046св21), від 01 червня 2022  року у справі № 175/35/16-ц (провадження № 61-648св21).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження доводів та вимог позову ПАТ «ПривтБанк» надано до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором від 20.05.2011 року б/н, копію анкети-заяви до договору про надання банківських послуг від 20.05.2011 року, копію Витягу з Умов обслуговування рахунків фізичної особи, копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитнка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, копію паспорту на ім`я ОСОБА_1 , копію довіреності, банківської ліцензії, виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, копію Статуту ПАТ «ПриватБанк».
Належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували існування у позичальника заборгованості за укладеним кредитним договором у заявленому розмірі.
Колегія суддів вказує, що надані документи не є належними доказами на підтвердження існування у позичальника заборгованості за кредитним договором, у матеріалах справи відсутні інші докази, які б підтверджували правильність здійсненого кредитором розрахунку, зокрема первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», виписки з особових рахунків клієнта тощо.
Отже, що позивач не подав до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог.
Крім того, щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за нарахованими процентами, комісією, пенею та штрафами, суд вказує наступне.
Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи, що Умови та правила надання банківських послуг, долучені до позовної заяви, не погоджені відповідачем, а анкета-заява, підписана позичальником не містить відомостей про відсоткову ставку за кредитом. 
Крім того, судом встановлено, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги розуміла відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват Банку, а також те, що вказані документи на момент підписання відповідачем анкети-заяви взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків.
Отже суд дійшов висновку, про відсутність підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Здійснюючи розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного. 
Оскільки у задоволенні заявлених у справі вимог відмовлено повністю, то відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Отже, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3097 грн за подання до суду апеляційної скарги та заяви про перегляд заочного рішення.
Керуючись ст.ст.367, 374, п.п.3,4 ч.1 ст.376, ст.ст.382,383 ЦПК України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Кайдашова Віталія Сергійовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1  - задовольнити.
Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 10 серпня 2018 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення,  яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості - відмовити.
Стягнути з   Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_1  судовий збір у розмірі 3097 грн. (три тисячі дев`яносто сім грн.)
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених в статті 389 ЦПК України.
Суддя - доповідач:  Ю. В. Дряниця

Судді : Л. І. Пилипчук

В.М. Триголов