ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" лютого 2022 р.           Справа№ 910/9624/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Тищенко О.В.
суддів:            Станіка С.Р. 
          Шаптали  Є.Ю. 

за участю секретаря судового засідання Рудь Н.В.
за участю представників згідно протоколу судового засідання від 10.02.2022

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 (повний текст рішення складено 22.09.2021)

у справі №910/9624/21 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Трейдинг Лтд» 
до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»
про стягнення заборгованості в розмірі 5 245 428,00 грн

В С Т А Н О В И В :

У червні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтер-Трейдинг Лтд» (далі - ТОВ «Альтер-Трейдинг Лтд», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовними вимогами до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом», відповідач) про стягнення заборгованості в розмірі 5 066 415,06 грн, яка складається з 4   750   000,00 грн основного боргу та 316   415,06 грн пені (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов`язань за договором постачання № 53-127-01-20-00989 від 04.09.2020, в частині здійснення розрахунків.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Альтер-Трейдинг Лтд» заборгованість у розмірі 4   750   000 грн, пеню у розмірі 312   864,38 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 75   942,97 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі №910/9624/21 в частині стягнення пені та прийняти у цій частині нове рішення, яким зменшити розмір пені.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями апеляційну скаргу у справі №910/9624/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Станік С.Р., Шаптала Є.Ю.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2021 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021, справу призначено до розгляду на 09.12.2021.
Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.
09.12.2022 розгляд справи відкладено на 10.02.2022.
10.01.2022 від скаржника до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про розгляд даної справи за відсутності представника ДП «НАЕК «Енергоатом».
У судове засідання 10.02.2022 з`явився представники позивача.
Представники відповідача у судове засідання не з`явилися.
Колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась, суду не наведено обставин, за яких спір не може бути вирішено в даному судовому засіданні, тому розгляд справи відбувається за відсутності представників відповідача. При цьому, судом апеляційної інстанції враховане клопотання скаржника про розгляд справи за відсутності його представника.
Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що у випадку, коли представники сторін чи інші учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак, неявка учасників судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи.
Представник позивача у судових засіданнях надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції 04 вересня 2020 року між Державним підприємством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Трейдинг Лтд» (далі - постачальник) укладено Договір постачання № 53-127-01-20-00989 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених в Договорі, поставити товар згідно зі специфікацією до Договору (ДК 021:2015 код 42620000-8 Токарні, розточувальні та фрезерувальні верстати (Переносний токарний верстат з внутрішнім кріпленням), (далі - продукція), а покупець зобов`язався в порядку і на умовах, визначених в Договорі прийняти і сплатити продукцію.
Найменування продукції, технічні характеристики, ціна, склад, комплектність, кількість товару зазначаються в специфікаціях, які є невід`ємною частиною Договору (п. 1.3 Договору).
Відповідно до п. 2.1 Договору якість і комплектність продукції повинні відповідати технічній документації, ДСТУ, технічним вимогам, що встановлюють вимоги до її якості, умовам Договору і підтверджуватися сертифікатом якості заводу-виробника, паспортами та формулярами з відміткою ВТК виробника відповідно до діючої програми забезпечення якості підприємства.
Згідно з п. 3.2 Договору сума Договору складає 4   195   000,00 грн. без ПДВ, крім того ПДВ 20% 839   000,00 грн, всього з ПДВ 5   034   000,00 грн.
У ціну продукції включені витрати по виготовленню, витрати на страхування, податки та збори, витрати на транспортування, процедурі проведення технічного приймання у відповідність з вимогами на даний вид продукції, що поставляється, тарі, упаковці і маркуванню (п. 3.3 Договору).
За умовами п. 3.5 Договору оплата поставленої продукції відбувається протягом 60 календарних днів з моменту постачання продукції при наданні податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому чинним законодавством порядку та строки.
Відповідно до п. 3.6 Договору постачальник, що є платником ПДВ, надає покупцю квитанцію про реєстрацію, електрону податкову накладну, оформлену та зареєстровану в ЄРПН у встановленому чинним законодавством порядку в електронній формі з дотриманням вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронні довірчі послуги» у строки визначені для реєстрації податкової накладної в ЄРПН.
У випадку не реєстрації або невірно складеної постачальником електронної податкової накладної у встановлений термін у ЄРПН, покупець має право в односторонньому порядку зменшити ціну Договору на суму ПДВ, на яку не було зареєстровано та не надано податкову накладну. Постачальник зобов`язаний зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних (ЄДРПН) з дотриманням умов щодо її реєстрації у порядку, визначеному чинною редакцією ПКУ (п. 3.7 Договору).
У відповідності до п. 4.1 та п. 4.2 Договору термін постачання продукції - 90 календарних днів з дати підписання Договору. Допускається дострокове постання. Постачання продукції відбувається на умовах DDP м. Славутич, проспект Ентузіастів, 7, згідно «Інкотермс».
Пунктом 4.4 Договору узгоджено, що датою постачання вважається дата в видаткової накладній, яка підтверджує отримання продукції.
Договір діє з моменту підписання до 15.12.2020, а по фінансовим зобов`язанням - до повного виконання (п. 12.1 Договору). 
Додатком № 1 до Договору сторонами погоджено Специфікацію № 1.
На виконання умов Договору, позивачем поставлено, а відповідачем прийнято товар згідно видаткової накладної № 11 від 14.12.2020 на суму 5   034   000,00 грн.
Позивач, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції зазначає, що відповідач, у порушення взятих на себе зобов`язань за Договором, оплату отриманого товару у повному обсязі не здійснив, у зв`язку з чим у Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 4   750   000,00 грн.
Також у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань в частині оплати отриманої за Договором продукції, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню в розмірі 316   415,06 грн.
Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів справи та перевірено судом апеляційної інстанції, Товариством з обмеженою відповідальністю «Альтер-Трейдинг Лтд» поставлено Державному підприємству «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» товар, що підтверджується видатковою накладною № 11 від 14.12.2020 на суму 5   034   000,00 грн, підписаною сторонами без заперечень та зауважень.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За умовами п. 3.5 Договору оплата поставленої продукції відбувається протягом 60 календарних днів з моменту постачання продукції при наданні податкової накладної, оформленої та зареєстрованої в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановленому чинним законодавством порядку та строки.
Згідно податкової накладної №2 від 14.12.2020, що має відмітку контролюючого органу про її прийняття, та квитанції про реєстрацію даної податкової накладної в ЄРПН від 29.12.2020, ТОВ «Альтер-Трейдинг Лтд» зареєстровано податкове зобов`язання по поставці ДП «НАЕК «Енергоатом» товару загальною вартістю 5   034   000,00 грн (ПДВ - 839   000,00 грн).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було сплачено позивачу 234000,00 грн за платіжним дорученням № 2253 від 27.05.2021 та 50000,00 грн за платіжним дорученням №2780 від 30.06.2021.
Враховуючи зазначене, відповідач за отриманий товар розрахувався частково, у зв`язку з чим у відповідача наявна заборгованість в розмірі 4   750 000,00 грн. Доказів сплати відповідачем на користь позивача вказаної суми заборгованості матеріали справи не містять.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідачем обставин, з якими законодавство пов`язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання, не наведено.
Оскільки заборгованість відповідача у розмірі 4   750   000,00 грн перед позивачем підтверджується матеріалами справи, на переконання колегії суддів, місцевий господарський суд вірно дійшов до висновку про задоволення позову в частині стягнення 4   750   000,00 грн основного боргу.
Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 316   415,06 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Як правильно зазначив місцевий господарський суд, відповідач у встановлений Договором строк свого обов`язку по оплаті поставленого товару не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов`язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 Цивільного кодексу України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 Цивільного кодексу України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.
Відповідно до статей 216, 218 ГК України порушення зобов`язання є підставою для застосування господарських санкцій в порядку, передбаченому законодавством та договором.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Суд зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 ГК України).
Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено пеню.
Такий вид забезпечення виконання зобов`язання (та одночасно вид відповідальності за неналежне виконання/невиконання зобов`язання) як пеня та механізм її нарахування встановлено частиною третьою статті 549 ЦК України, частиною шостою статті 231 ГК України та частиною шостою статті 232 ГК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно з п. 7.6 Договору за порушення зазначених в Договорі термінів оплати продукції покупець зобов`язаний сплатити постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період за який сплачується пеня, від суми невиконаного зобов`язання.
Здійснивши перерахунок заявленого до стягнення розміру пені, місцевий господарський суд правомірно задовольнив нараховану позивачем пеню частково. Судом апеляційної інстанції перевірено, що позивачем не вірно визначено початок прострочення, а також нараховано пеню два рази за один календарний день прострочення, у зв`язку з чим, стягненню з відповідача підлягає пеня у розмірі 312   864,38 грн, а не 316   415,06 грн, що було заявлено позивачем.
Що стосується доводів скаржника про необхідність скасування судового рішення в частині стягнення пені тобто, зменшення пені, судова колегія зазначає наступне.
Право суду зменшити штрафні санкції передбачене положеннями статті 233 Господарського кодексу України, зокрема, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Водночас, за загальним правилом, зобов`язання повинно бути виконано боржником належним чином та у відповідності до умов договору між сторонами. 
Підстави господарсько-правової відповідальності визначені у статті 218 Господарського суду України, згідно з якою вчинене учасником господарських відносин правопорушення у сфері господарювання є підставою господарсько-правової відповідальності. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. 
Отже, як зазначено у наведеній правовій нормі є два випадки коли для учасника господарських правовідносин не настає відповідальність, коли ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення або належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.
Межі господарсько-правової відповідальності та підстави зменшення розміру та звільнення від відповідальності, визначені у статті 219 Господарського кодексу України. За невиконання або неналежне виконання господарських зобов`язань чи порушення правил здійснення господарської діяльності правопорушник відповідає належним йому на праві власності або закріпленим за ним на праві господарського відання чи оперативного управління майном, якщо інше не передбачено цим Кодексом та іншими законами. Якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов`язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності. Сторони зобов`язання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер цих обставин є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобов`язання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.
Оскільки жодна із наведених підстав відповідачем не була доведена, викладені відповідачем в апеляційній скарзі обставини не є підставою для зменшення або звільнення його від відповідальності у вигляді нарахованої позивачем пені. Складне фінансове становище, у зв`язку з несвоєчасним здійсненням платежів учасниками енергоринку за відпущену електричну енергію та часткова оплата заборгованості не можуть бути підставами для зменшення пені. До того ж, відповідачем, під час розгляду справи у суді першої інстанції не заявлялось відповідного клопотання про зменшення пені.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 4   750   000 грн та пеню у розмірі 312   864,38 грн.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини  у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23.06.1993).
Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.
У Рекомендаціях R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на удосконалення судової системи, наголошується на тому, що суд повинен, принаймні в ході попереднього засідання, а якщо можливо, і протягом всього розгляду, відігравати активну роль у забезпеченні швидкого судового розгляду, поважаючи при цьому права сторін, в тому числі і їх право на неупередженість. Зокрема, він повинен володіти повноваженнями proprio motu, щоб вимагати від сторін пред`явлення таких роз`яснень, які можуть бути необхідними; вимагати від сторін особистої явки, піднімати питання права; вимагати показань свідків, принаймні в тих випадках, коли мова йде не тільки про інтереси сторін, що беруть участь у справі, тощо. Такі повноваження повинні здійснюватися в межах предмета розгляду.
Обов`язок доказування, встановлений статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до статті 2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п. 33 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» від 27.10.1993).
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи користуються рівними процесуальними правами. Учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи.
Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.
Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції ДП «НАЕК «Енергоатом» не було подано належних та переконливих доказів на заперечення заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі відповідача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2021, прийняте після повного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв`язку з правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що відповідає нормам закону.
Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги ДП «НАЕК «Енергоатом» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 13.09.2021 - залишити без змін. 
Судові витрати (судовий збір) розподіляються відповідно до вимог ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі № 910/9624/21 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.09.2021 у справі № 910/9624/21 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».
4. Матеріали справи №910/9624/21 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
              Повний текст підписано 30.05.2022 після виходу суддів з відпустки. 

Головуючий суддя                                                            О.В. Тищенко 

Судді                                                                                С.Р. Станік

                                                                                Є.Ю. Шаптала