Постанова
Іменем України
08 липня 2022 року
м. Київ
справа № 466/4558/20
провадження № 61-14350св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - підприємство об`єднання громадян «Львівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: первинна профспілкова організація Учбово-виробничого об`єднання УТОС, директор підприємства об`єднання громадян «Львівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих» Стегніцький Андрій Миронович,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих»та директора підприємства об`єднання громадян «Львівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих» Стегніцького Андрія Мироновича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, у складі судді Донченка Ю. В., від 14 вересня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду, у складі колегії суддів: 
Ніткевича А. В., Бойко С. М., Шеремети Н. О., від 10 серпня 2021 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до підприємства об`єднання громадян «Львівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих» (далі - ПОГ «Львівське УВП УТОС), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: первинна профспілкова організація Учбово-виробничого об`єднання УТОС, директор ПОГ «Львівське УВП УТОС» Стегніцький А. М., про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач із 1986 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, проте наказом № 51-к від 21 травня 2020 року його звільнено з роботи за пунктом 2 статті першої статті 40 
КЗпП України у зв`язку з тим, що він є інвалідом І групи по зору і потребує стороннього догляду. На момент звільнення з роботи за суміщенням посад і професій виконував ливарні роботи.
У наказі про звільнення роботодавець посилається на те, що в індивідуальній програмі реабілітації не зазначена фізична можливість працівника виконувати роботу в шкідливих і важких умовах праці, а також те, що цей факт став відомий 20 травня 2020 року після отримання копії програми реабілітації.
ОСОБА_1 вважав наказ про звільнення незаконним.
Вказував, що є інвалідом I групи по зору з дитинства та у 2008 році за результатами огляду МСЕК було складено довідку, в якій зазначено, що він потребує постійного стороннього догляду, роботи відповідно до індивідуальних можливостей інваліда у спеціально створених умовах на виробництві. Із 2008 року виконував у відповідача роботу ливарника та підсобного працівника без жодних зауважень.
ОСОБА_1 посилався також на те, що 20 травня 2020 року за наказом відповідача проходив огляд МСЕК, де йому склали індивідуальну програму реабілітації інваліда, відповідно до якої відповідач мав створити окреме робоче місце з урахуванням заходів безпеки та особливих потреб інваліда або перевести його на легшу роботу. Проте роботодавець не створив для нього відповідне робоче місце та не запропонував переведення на легшу роботу, а звільнив з роботи.
При цьому основною метою діяльності підприємства є соціальна реабілітація інвалідів, створення для них можливості працювати та отримувати кошти на прожиття, а тому його звільнення із наведених відповідачем підстав, є грубим порушенням прав особи з інвалідністю.
Також звільнення не було погоджене із виборним органом первинної профспілкової організації, яка діє на підприємстві.
Незаконне звільнення з роботи завдало йому душевних страждань, внаслідок яких погіршився його стан здоров`я.
Посилаючись на викладене та остаточно сформулювавши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправним звільнення з посади підсобного робітника метало-пластмасової дільниці ПОГ «Львівське УВП УТОС» та поновити його на займаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 102 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50 000 грн.
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 
2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано наказ ПОГ «Львівське УВП УТОС» № 51-к від 21 травня 2020 року про звільнення з посади підсобного робітника метало-пластмасової дільниці ОСОБА_1 з 21 травня 
2020 року.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді підсобного робітника метало-пластмасової дільниці ПОГ «Львівське УВП УТОС»директора комерційного ПОГ «Львівське УВП УТОС» з 21 травня 2020 року.
Стягнуто з ПОГ «Львівське УВП УТОС» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 2 102,40 грн, без врахування обов`язкових податків і зборів.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 
від 01 лютого 2021 року стягнуто з ПОГ «Львівське УВП УТОС» на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова 
від 17 травня 2021 року доповнено резолютивну частину рішення 
від 14 вересня 2020 року абзацом наступного змісту: «В задоволенні позовних вимог про стягнення з ПОГ «Львівське УВП УТОС» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди - відмовити».
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що відповідач не надав фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров`я ОСОБА_1 не може належно виконувати покладені на нього трудові обов`язки чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я на посаді підсобного робітника метало-пластмасової дільниці, а невиконання або невчасно виконання ним посадових обов`язків пов`язане саме з станом здоров`я, тому звільнення позивача із займаної посади необхідно визнати незаконним з поновленням позивача на роботі та стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Крім того, позивач, який є особою з інвалідністю І групи по зору з дитинства, був прийнятий на роботу, а тому надалі він не може бути звільнений з роботи з причини лише відсутності в довідці МСЕК записів про фізичну можливість даного працівника виконувати роботу в шкідливих і важких умовах праці, оскільки про таку невідповідність працівника було відомо працедавцю і раніше.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року апеляційну скаргу ПОГ «Львівське УВП УТОС» задоволено частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 
2020 року змінено.
Викладено абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаду підсобного робітника метало-пластмасової дільниці ПОГ «Львівське УВП УТОС» з 21 травня 2020 року».
В решті рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 2020 року, з врахуванням додаткових рішень цього ж суду від 01 лютого 2021 року та від 17 травня 2021 року, залишено без змін.
Колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, додатково вказавши, що інвалідність позивачу встановлена з 1985 року, на підприємстві він працює з 1986 року, позивачу були створені оптимально-комфортні умови праці, станом 
на 2020 рік ані умови його роботи, ані обов`язки підсобного працівника метало-пластмасової дільниці не змінилися. При цьому суду не надані докази неналежного виконання ОСОБА_1 трудових обов`язків чи відмови від їх виконання, а також не наведені підстави необхідності зміни умов праці ОСОБА_1 , які йому були створені на підприємстві.
Проте районний суд помилково зазначив найменування посади, на якій поновлено позивача, що є підставою для зміни рішення суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ПОГ «Львівське УВП УТОС» та директор ПОГ «Львівське УВП УТОС» Стегніцький А. М., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить оскаржені судові рішення в частині задоволених вимог скасувати, ухваливши рішення про відмову в позові.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
20 серпня 2021 року ПОГ «Львівське УВП УТОС» та директор ПОГ «Львівське УВП УТОС» Стегніцький А. М. подали до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 
2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 серпня 
2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
У листопаді 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження заявники зазначають відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме відносно визначення умов праці, які вказані в довідці МСЕК і в картах індивідуальної реабілітації особи з інвалідністю (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
Вказують, що позивач ніколи не займав посаду комерційного директора та в позовних вимогах не ставив питання про поновлення на посаді комерційного директора, на якій його поновив районний суд.
Судом першої інстанції не вирішено клопотання про проведення експертизи на предмет відповідності позивача займаній посаді та можливості виконання посадових обов`язків підсобного робітника.
Основним документом виявлення невідповідності займаній посаді є програма індивідуальної реабілітації, яка видається на 2 роки і повинна поновлюватися, а не довідка МСЕК.
Посада підсобного працівника зобов`язує допомагати іншим працівникам у виконанні ними своїх трудових обов`язків, при цьому позивач потребує стороннього догляду, неспроможний самостійно пересуватися за станом здоров`я, відтак не може допомагати іншим працівникам метало-пластмасової дільниці.
Крім того, позивач два роки не сплачує профспілкові внески, а голова профспілкового комітету втратила повноваження і представляє неіснуючу профспілку.
Суддя Шевченківського районного суду м. Львова Донченко Ю. В. приймав участь у врегулюванні спору за участю судді, а тому після припинення врегулювання спору справа мала бути передана на розгляд іншому судді.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу, поданий 03 листопада 2021 року, ОСОБА_1 не може бути враховано касаційним судом, як такий, що поданий із пропуском строку встановленого ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року за відсутності відомостей про наявність підстав для його продовження.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю по зору І групи підгрупи Б з дитинства.
06 липня 1986 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу на ПОГ «Львівське УВП УТОС» на посаду учня зачисника електропатрона пластмасового цеху.
04 листопада 1996 року переведений ливарником по третьому розряду в пластмасову дільницю на цьому ж підприємстві.
03 грудня 2007 року переведений підсобним працівником пластмасової дільниці та до моменту звільнення з роботи за суміщенням посад і професій виконував ливарні роботи по цій дільниці.
Наказом ПОГ «УВП УТОС» № 11-о.д від 12 травня 2020 року зобов`язано ОСОБА_1 пройти обстеження комісії МСЕК на предмет можливості виконання роботи підсобного працівника або ливарника.
Відповідно до записів МСЕК в індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 359 від 20 травня 2020 року відсутній висновок МСЕК про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу підсобного працівника або ливарника, натомість визначено можливість трудової реабілітації за умови пристосування та створення робочого місця, з урахуванням безпеки та особливих потреб інваліда, а також види професій і спеціальностей, доступних за станом здоров`я.
Наказом ПОГ «Львівське УВП УТОС» № 51-к від 21 травня 2020 року 
ОСОБА_1 звільнений із займаної посади підсобного робітника метало-пластмасової дільниці за станом здоров`я, на підставі пункту 2 
частини першої статті 40 КЗпП України.
У тексті наказу зазначено, що працівник є інвалідом І групи по зору і потребує стороннього догляду, а на підприємстві відсутня робота, безпечна для його здоров`я.
Позиція Верховного Суду
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно із частинами першою-другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.
Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 
від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що при розгляді справ про звільнення за 
пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України, суд може визнати правильним припинення трудового договору у тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов`язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров`я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.
Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров`я.
Згідно з Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1317 від 03 грудня 2009 року, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров`я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Висновки комісії, реабілітаційні заходи, визначені в індивідуальній програмі реабілітації особи з інвалідністю, обов`язкові для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними підприємствами, установами та організаціями, в яких працює або перебуває особа з інвалідністю, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.
Тобто, МСЕК вирішує питання встановлення інвалідності за наявності стійкого порушення функцій організму, стійкої втрати працездатності, профзахворювання. Доказами невідповідності працівника займаній посаді чи виконуваній роботі через стан здоров`я можуть бути відповідні медичні висновки МСЕК, якими працівника визнано інвалідом і йому протипоказана робота, яку він виконує.
Законність звільнення повинен довести роботодавець.
Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що звільнення ОСОБА_1 , який працював у відповідача із 1986 року, а у 2007 році переведений на посаду підсобного робітника метало-пластмасової дільниці,не було обумовлено необхідністю, викликаною станом його здоров`я, оскільки в матеріалах справи відсутні відповідні медичні висновки про неможливість позивача за станом здоров`я виконувати роботу на посаді підсобного робітника метало-пластмасової дільниці.
Суди оцінивши докази подані сторонами, правильно вказали, що звільнення позивача проведено із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки відповідно в Індивідуальній програмі реабілітації інваліда № 359 від 20 травня 2020 року відсутні висновки про неможливість ОСОБА_1 за станом здоров`я виконувати роботу на займаній посаді.
Відповідач не довів законності звільнення позивача за пунктом 2 
частини першої статті 40 КЗпП України.
Висновки судів щодо наявності правових підстав для визнання протиправним наказу про звільнення  ОСОБА_1 та поновлення його на роботі є законними та обґрунтованими.
Доводів щодо неправильності розрахунку стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу касаційна скарга не містить.
Посилання заявників на те, що позивач не займав посаду комерційного директора, не є підставою для скасування оскаржених судових рішень, оскільки позивача поновлено на посаді підсобного робітника метало-пластмасової дільниці ПОГ «Львівське УВП УТОС», а допущена судом першої інстанції помилка в частині найменування посади ОСОБА_1 виправлена за наслідками апеляційного перегляду справи.
Не призначення судом першої інстанції експертизи не вплинуло на правильність вирішення спору, з огляду на наявність в матеріалах справи висновку МСЕК.
Колегія суддів вважає, що апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що позивач працював на підприємстві із 1986 року, а отже відповідач був обізнаний зі станом його здоров`я як на момент прийняття на роботу, так і на час переведення на посаду підсобного робітника метало-пластмасової дільниці.
Посилання заявника на неможливість розгляду справи суддею 
Донченком Ю. В. підлягають відхиленню, оскільки у справі не була постановлена ухвала відповідно до положень статті 202 ЦПК України про проведення процедури врегулювання спору за участю судді та у матеріалах справи відсутні відомості про застосування такої процедури.
Враховуючи недоведеність наявності обставин для звільнення позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України, посилання заявників на несплату позивачем профспілкових внесків та втрату повноважень головою профспілкового комітету не мають юридичного значення у розглядуваній справі.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, переважно спрямовані на необхідність переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Оскаржені судові рішення є достатньо вмотивованими та місять висновки судів щодо питань, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 
ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 
2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в касаційному порядку не оскаржується, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України справа в цій частині касаційним судом не переглядається.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу підприємства об`єднання громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» та директора підприємства об`єднання громадян «Львівського учбово-виробничого підприємства Українського товариства сліпих» Стегніцького Андрія Мироновича залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 14 вересня 
2020 року, з урахуванням змін, внесених за результатами апеляційного перегляду, та постанову Львівського апеляційного суду від 10 серпня 
2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович  Є. В. Синельников С. Ф. Хопта