Ухвала
Іменем України 
 
03серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 761/14537/15-ц 
провадження № 61-18994св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник (стягувач) - ОСОБА_2 , 
суб`єкт оскарження - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельов Максим Євгенович, 
заінтересована особа (боржник) - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від  13  жовтня 2020 року у складі судді Мальцева Д. О. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент ДВС МЮУ) Кисельова М. Є., заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. 
 
Скаргу мотивовано тим, що на виконанні у Шевченківському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває виконавче провадження № 60640958 за виконавчим листом від 05 лютого 2018 року № 761/14537/15-ц про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором банківського вкладу в розмірі 109 976, 50 грн. 
 
Постановою державного виконавця від 19 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження № 60640958 за виконавчим листом від 05 лютого 2018 року № 761/14537/15-ц.
 
У червні 2020 року йому стало відомо про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Міністра юстиції України з листом 
від 28 травня 2020 року № 49-6970/20 з вимогами закінчити без виконання виконавчі провадження, боржниками за якими є неплатоспроможні банки у віданні Фонду.
 
У доданому до цього листа переліку виконавчих проваджень міститься, серед інших, виконавче провадження № 60640958 у справі № 761/14537/15-ц.
 
На підставі цього звернення директором Департаменту ДВС МЮУ Кисельовим М. Є. видано та направлено до органів міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції України відповідне доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20, яке містить вказівку про закінчення без виконання виконавчих проваджень, зазначених у зверненні Фонду.
 
На своє звернення надати копію вказаного доручення він отримав відмову. 
 
Вважаючи, що його право на виконання судового рішення порушено діями та рішеннями директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М. Є., які полягали у видачі та направленні до органів ДВС доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 з вказівкою закінчити без виконання виконавчі провадження, ОСОБА_2 відповідно до статті 447 ЦПК України просив:  визнати протиправними дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М. Є. щодо видачі та направлення до органів ДВС доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 60640958 з виконання рішення суду у справі № 761/14537/15-ц і зобов`язати директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М. Є. поновити порушене право стягувача, а саме відкликати доручення від 10 червня 2020  № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 60640958 з виконання рішення суду у справі № 761/14537/15-ц.
 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020  року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено. 
 
Ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду мотивовано тим, що оскаржувані дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М. Є. не призвели до порушення прав стягувача під час примусового виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого 05 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва. Зі змісту листа від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 суди не встановили наявність вказівки закінчити без виконання виконавче провадження № 60640958 з примусового виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого 05 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва.
Вказане виконавче провадження не закінчено та виконавцем вчиняються заходи щодо примусового виконання рішення, що свідчить про необґрунтованість доводів стягувача про порушення його прав під час виконання судового рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і постановити нове судове рішення про задоволення скарги. 
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки тому, що незалежно від формального змісту спірного доручення, саме перенаправлення до підлеглих органів ДВС листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року            № 49-6970/10 з вимогами закінчити виконавчі провадження суперечить положенням статей 8, 41 55, 129-1 Конституції України, статтям 6, 13 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
На переконання заявника, предметом оскарження є не доручення, а саме протиправні дії суб`єкта оскарження щодо втручання у виконавче провадження № 60640958 шляхом направлення підлеглим органам ДВС листа Фонду.
Той факт, що виконавче провадження № 60640958 на час розгляду справи не закінчено та виконавцем вчиняються відповідні заходи для примусового виконання рішення, не свідчить про необґрунтованість доводів скарги та про відсутність порушень прав стягувача, оскільки державний виконавець може виконати отриману ним вказівку в будь-який момент.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у січні 2021 року, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» заперечувала проти доводів заявника, просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року - без змін.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано з Шевченківського районного суду міста Києва цивільну справу № 761/14537/15-ц. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи
 
На підставі постанови Правління Національного банку України від 17 грудня 2015 року № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 18 грудня 2015 року № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку». 
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року (справа №761/14537/15-ц) позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання за договором банківського вкладу від 26 січня 2015 року залишено без задоволення.
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 15 січня 2018 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2017 року в частині вирішення вимог про стягнення пені скасовано та задоволено вказані вимоги частково. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 109 976,50 грн.
 
05 лютого 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва видав виконавчий лист про стягнення з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 109 976,50 грн.
 
13 лютого 2018 року ОСОБА_2 пред`явив вказаний виконавчий лист до виконання у Шевченківський РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві. 
 
16 лютого 2018 року державним виконавцем Шевченківського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Шереметом О. В. винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яким повернуто стягувачу виконавчий лист від 05 лютого 2018 року № 761/14537/15-ц на підставі пункту 4 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію боржника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі                       № 761/14537/15-ц визнано неправомірним та скасовано рішення державного виконавця Шевченківського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві від  16  лютого 2018 року у формі повідомлення про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого 05 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва.
Зобов`язано Шевченківський РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві прийняти до виконання виконавчий лист № 761/14537/15-ц, виданий 05 лютого 2018  року Шевченківським районним судом міста Києва, відкрити виконавче провадження та вчинити усі необхідні та передбачені законом виконавчі дії, спрямовані на своєчасне і в повному обсязі виконання рішення суду.
 
19 листопада 2019 року старший державний виконавець Шевченківського РВ ДВС міста Київ ГТУЮ у місті Києві Шеремет О. В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 60640958 з виконання виконавчого листа № 761/14537/15-ц, виданого 05 лютого 2018 року Шевченківським районним судом міста Києва.
 
Встановлено, що 28 травня 2020 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до Міністра юстиції України з листом № 49-6970/20, в якому просив максимально посприяти у врегулюванні питань щодо закриття виконавчих проваджень, боржниками за якими є банки, в яких здійснюється процедура ліквідації, виключенню відповідних записів з Єдиного реєстру боржників, АСВП та ЄДР, а також попередження недопущення в подальшому подібних випадків. 
У додатку до вказаного листа наведено перелік виконавчих проваджень, відкритих щодо банків, які знаходяться в ліквідаційній процедурі, у тому числі виконавче провадження № 60640958 (а. с. 10-42).
 
У свою чергу, листом від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 директор Департаменту ДВС МЮУ Кисельов М. Є. надіслав на адресу Управління забезпечення примусового виконання рішень міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції, Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ лист Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 травня 2020 року № 49-6970/20 для належного реагування та просив надати Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Департаменту ДВС МЮУ в строк до 25 червня 2020 року повну інформацію щодо порушених питань з наданням правової оцінки. У разі виявлення за результатами розгляду листа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб порушень просив винних осіб притягнути до дисциплінарної відповідальності (з наданням копій підтверджуючих документів) (а. с. 91).
 
2.     Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України. 
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неповне з`ясування судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин справи.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в  постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і  заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги, колегія суддів вважає, що ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від  13  жовтня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. 
 
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). 
 
За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. 
 
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
 
У пункті 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (заява № 18357/91) ЄСПЛ зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції.
 
05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону. 
 
У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
 
Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.
 
Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими статтею 450 цього Кодексу, за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 451 ЦПК України).
 
Отже, як право на звернення зі скаргою, так і порядок її розгляду та постановлення ухвали пов`язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та з його примусовим виконанням.
 
Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
 
Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (частина перша статті 287 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
Згідно з пунктами 1, 3, 5 Положення про Департамент ДВС, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2005 року № 711, Департамент є урядовим органом державного управління, який діє у складі Мін`юсту та підпорядковується йому. Основним завданням Департаменту є участь у реалізації державної політики у сфері примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб). Департамент відповідно до покладених на нього завдань: організовує своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень у порядку, встановленому законодавством; здійснює керівництво органами державної виконавчої служби, а також фінансове, матеріально-технічне та нормативно-методичне забезпечення їх діяльності; розробляє проекти законів та інших нормативно-правових актів з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, а також проводить їх правову експертизу; узагальнює практику застосування законодавства з питань організації виконання рішень та діяльності органів державної виконавчої служби, розробляє пропозиції щодо його вдосконалення і вносить їх на розгляд Міністра юстиції; організовує ведення статистичної звітності органів державної виконавчої служби та узагальнення практики державних виконавців щодо виконання окремих рішень; організовує ведення діловодства та архіву, контролює стан діловодства в органах державної виконавчої служби; забезпечує представництво інтересів органів державної виконавчої служби у судах; виконує інші функції, що випливають з покладених на нього завдань.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 212/7068/13-ц (провадження № 14-430цс18) серед іншого зазначено, що оскільки скарга стосується не оскарження дій державного виконавця щодо виконання рішення суду, а здійснення управлінських дій з контролю за неналежним виконанням державним виконавцем своїх обов`язків, то вона в силу вимог статті 181 КАС України в редакції, чинній на момент звернення до суду зі скаргою (стаття 287 КАС України), підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, про що правильно вказали суди попередніх інстанцій.
 
У постанові Верховного Суду від 10 червня 2021 року у справі № 552/1811/15-ц (провадження № 61-15215cв20) зроблено правовий висновок про те, що оскільки директор Департаменту ДВС МЮУ є суб`єктом владних повноважень, його дії, що оскаржуються (а саме відмова надати на запит стягувача копію доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20, виданого у зв`язку зі зверненням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Міністерства юстиції України № 49-6970/20 від 28 травня 2020 року), не пов`язані з прийняттям будь-яких рішень під час вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду, а стосуються здійснення ним як органом державної влади владних управлінських функцій, що виключає можливість розгляду вказаного спору в порядку цивільного судочинства, а отже, висновки судів попередніх інстанцій про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є обґрунтованими. 
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
 
У справі, яка переглядається у касаційному порядку, ОСОБА_2 оскаржує дії директора Департаменту ДВС МЮУ Кисельова М. Є. щодо видачі та направлення до органів ДВС доручення від 10 червня 2020 року № 1808/20.4.1/32-20 в частині закінчення без виконання виконавчого провадження № 60640958 з виконання рішення суду у справі № 761/14537/15-ц. Таким чином, скаржник фактично оскаржує дії директора Департаменту ДВС МЮУ, які стосуються здійснення ним як органом державної влади управлінських функцій, а не вчинення виконавчих дій під час виконання відповідного судового рішення. 
 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що провадження у цій справі підлягає закриттю із роз`ясненням заявникові про право на звернення в порядку адміністративного судочинства. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.
 
Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу (частина перша статті 414 ЦПК України).
 
У разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача постановляє в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків закриття провадження щодо кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства, чи передачі справи частково на новий розгляд або для продовження розгляду. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору (частина четверта статті 414 ЦПК України).
 
Керуючись статтями 400, 409, 414, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 13 жовтня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2020 року скасувати.
 
Закрити провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кисельова Максима Євгеновича, заінтересована особа - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії. 
 
Роз`яснити ОСОБА_2, що вказана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                            Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                       І. А. Воробйова

                                                                                                                  Г. В. Коломієць

                                                                                                                   Р. А. Лідовець

                                                                                                                   Ю. В. Черняк