Номер провадження: 22-ц/813/5660/22 
Номер справи місцевого суду: 947/21104/21
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Гірняк Л.А., Цюри Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року, постановленого під головуванням судді Петренка В.С., повний текст судового рішення складений 19 листопада 2021 року, у цивільній справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в:
У липні 2021 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути у солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №OD30AE00000069 від 23.05.2008 року, а саме: трьох відсотків річних у розмірі 6 901,62 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2021 року складає 193 314,38 грн., та судові витрати.
В обґрунтування вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 660,90 доларів США на термін до 22.05.2013 року, а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме видав ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 660,90 доларів США, проте в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, а саме: не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.
Також в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов яких, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.
Відповідно до умов договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року, але вимога щодо виконання забезпеченого зобов`язання залишена без задоволення.
30.10.2012 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості був задоволений частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 загальну суму заборгованості за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008року в розмірі 70 054 долари США 56 центів.
У зв`язку з тим, що в порушення умов кредитного договору ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконав, позивач просив про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 31.10.2012 року по 14.04.2021 року, тобто за період після подання позовної заяви від 30.10.2012 року.
15 листопада 2021 року ОСОБА_3 , представник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про застосування строків позовної давності, в якій просив у відповідності до ст. 267 ЦПК України застосувати строк позовної давності до 3% річних за період з 31.10.2013 року по 14.04.2021 року.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволений частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008року у розмірі 6 901 долар США 62 центи, що за курсом НБУ станом на 14.04.2021 року складає 193 314 грн. 38 коп., яка складається з: 6 901 долар США 62 центи, що за курсом НБУ станом на 14.04.2021 року складає 193 314 грн. 38 коп. - три відсотки річних від простроченої суми;
Вирішено питання про судові витрати.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог до ОСОБА_2 скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, в інший частині рішення залишити без змін, посилаючись на неповне дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі, невідповідність висновків суду обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги,АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що суд першої інстанції відмовляючи у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності стосовно поручителя ОСОБА_2 у відповідності до договору поруки є неправомірними, оскільки у даному випадку суд повинен був взяти до уваги не строк договору поруки, а визначити час прострочення з боку ОСОБА_2 період, протягом якого ОСОБА_2 не виконувалося рішення суду від 04.12.2013 року.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог учасниками справи не оскаржується, а тому судом не переглядається.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюз наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 13.05.2008року відповідач ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою на оформлення кредиту на покупку автомобіля.
23.05.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитно-заставний договір №OD30АЕ00000069, відповідно до умов якого, банк зобов`язався надати відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 660, 90 доларів США на термін до 22.05.2013року, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Частина кредиту в розмірі 25 000,00доларів США надається з метою придбання позичальником автомобіля. Процентна ставка складає 17,04% річних. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов`язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу.
Відповідно до п.п. 6.2.2., 6.2.3., 6.2.4. кредитного договору № OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом відповідно до вимог договору, в тому числі здійснити повну сплату процентів за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Сплатити банку винагороди, визначені п.п. 5.2., 16.9., 16.10., 17.1.7 договору, та погасити іншу заборгованість згідно з вимогами договору. Погасити кредит в порядку, в сумах і строки, що передбачені п.п. 12.2.6 та 17.1.5 договору. 
Згідно п.п. 14.2., 14.3., 14.9. кредитного договору № OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року у випадку порушення позичальником зобов`язань, передбачених п.п. 6.2.2. та 6.2.3. договору щодо сплати винагород та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0, 15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. У випадку порушення позичальником зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого п. 6.2.4. договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого простроченого платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. При порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250грн. плюс 5% від суми невиконаного грошового зобов`язання.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 23.05.2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
Грошові кошти у сумі 25 000,00 доларів США були отримані відповідачем ОСОБА_1 , що підтверджується заявою на видачу готівки №1 від 26.05.2008 року. 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань по укладеному кредитному договору щодо своєчасного погашення заборгованості, 30.10.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року в розмірі 70 054 долари США 56 центів.
У зв`язку з тим, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року виконано не було, АТ КБ «ПриватБанк», 21.05.2021 року звернулося на адресу відповідачів з повідомленнями про погашення заборгованості.
За відсутністю відповіді на надіслані повідомлення та наявності заборгованості, АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення у солідарному порядку з відповідачів трьох відсотків річних за період з 31.10.2012 року по 14.04.2021 року у розмірі 6 901,62 доларів США, що за курсом НБУ станом на 14.04.2021 року складало 193 314,38 грн.
Відмовляючи у задоволені позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив з наступних підстав.
Згідно зі ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.
Статтею 559 ЦК України визначено підстави припинення поруки.
Так, частиною 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
У редакції, чинній на момент звернення позивачем до суду, частина 4 ст. 559 ЦК України була викладена наступним чином: порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання.
Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України, якою встановлено правила визначення строку та терміну, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Проте, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).
Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором строк її дії, сплив цього строку - припиняє суб`єктивне право кредитора.
Судом вірно встановлено, що строк погашення кредитних коштів за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року встановлено до 22.05.2013 року. При цьому, відповідно до п. 15.1 кредитного договору, вказаний договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за договором.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року, 30.10.2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості було задоволено частково. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором №OD30АЕ00000069 від 23.05.2008 року в розмірі 70 054 долари США 56 центів.
При цьому, судом зазначено, що пред`явивши позовні вимоги, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.
Таким чином, пред`явивши 30.10.2012 року боржнику і поручителю позовні вимоги позивач вимагав достроково виконати всі боргові зобов`язання в повному обсязі, отримавши рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2013 року, позивач змінив строк виконання основного зобов`язання. 
Відповідно до п. 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Отже, можна зробити висновок, що наведеним пунктом договору поруки визначено, що сторони дійшли згоди про припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто після 30.10.2012 року.
Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до відповідачів з вимогою про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме трьох відсотків річних, 12.07.2021 року, тобто після припинення поруки, крім того повідомлення про погашення заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу поручителя 21.05.2021 року, тобто також після припинення поруки.
На підставі вищевикладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущений строк пред`явлення вимоги до поручителя ОСОБА_2 , у зв`язку з чим на законних підставах відмовив в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача ОСОБА_2 за припиненням договору поруки, взявши до уваги заяву про застосування строків позовної давності, яка була подана представником ОСОБА_2 .
Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.
Доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд першої інстанції відмовляючи у стягненні заборгованості з ОСОБА_2 виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності стосовно поручителя ОСОБА_2 у відповідності до договору поруки є неправомірними, оскільки у даному випадку суд повинен був взяти до уваги не строк договору поруки, а визначити час прострочення з боку ОСОБА_2 період, протягом якого ОСОБА_2 не виконувалося рішення суду від 04.12.2013 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки позивач звернувшись до суду з позовом 30.10.2012 року,змінив строк виконання основного зобов`язання, так як договором поруки визначено, що сторони дійшли згоди про припинення поруки після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто після 30.10.2012 року, при цьому позивач звернувся до суду з позовом 12.07.2021 року, а саме після припинення поруки.
Крім того, вказані доводи спростовуються обставинами справи тазводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
Зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення, за ненаданням до суду доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, та позовних вимог.
Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384, 389ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 10 травня 2022 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.А. Гірняк

______________________________________ Т.В. Цюра