ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/16653/21                                       Прізвище судді (суддів) першої інстанції: 
                                                                                                                         Погрібніченко І.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

20 травня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді          Костюк Л.О.;                    
суддів:                                Бужак Н.П., Кобаля М.І.;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   28 грудня 2021 року (розглянута в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), м. Київ, дата складання повного тексту рішення - відсутня) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити дії,
          
В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2021 року, ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - відповідач), в якому просить:
визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 05.08.2020 № 2600-0311-8/108996 щодо перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 08.07.2020;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 12 березня 2020 року на підставі довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 07.07.2020 вих. № 127/0/21-20 з урахуванням фактично виплачених сум.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач з 12.03.2020 року має право на перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи як із загальної суми суддівської винагороди судді працюючого на відповідній посаді.
Як зазначає позивач, у зв`язку зі зміною розміру суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання і виплати щомісячного грошового довічного утримання згідно довідки про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці Верховного Суду України № 127/0/21-20 від 07.07.2020 року, втім відповідачем листом 05.08.2021 року відмовлено у задоволені відповідно заяви, з огляду на те, що подана довідка підписана неуповноваженою особою.
Позивач не погоджується з такою відмовою та зазначає, що належним та ефективним способом захисту порушеного у спірних відносинах її права є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 12.03.2020 року, зазначеної у довідці про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці № 127/0/21-20 від 07.07.2020 року, виданої Верховним Судом України станом на 11 березня 2020 року та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від   28 грудня 2021 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнатно протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві від 05.08.2020 № 2600-0311-8/108996 щодо перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці за заявою від 08.07.2020 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 з 12 березня 2020 року на підставі довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці 07.07.2020 вих. № 127/0/21-20 з урахуванням фактично виплачених сум.
Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідачем у справі подано апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог та приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції, що 
ОСОБА_1 є суддею Верховного суду України у відставці.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує довічне грошове утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій та статус суддів» з 01 жовтня 2011 року.
Листом від 05 серпня 2021 року №2600-0311-8/108996 Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, на звернення позивача, повідомило останнього про відмову в проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки Верховного Суду України про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці № 127/0/21-20 від 07.07.2020 року, з огляду на те, що з 21 червня 2018 року Верховний Суд України перебуває у стані припинення, а вказана довідка підписана в.о. голови Верховного Суду України, а не Головою ліквідаційної комісії Верховного Суду України.
Вважаючи протиправними дії та рішення відповідача щодо відмови в перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку обставинам та матеріалам справи, а також наданим додатковим поясненням та запереченням сторін, колегія суддів зазначає наступне.
Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_2 є в.о. голови Верховного Суду України, а тому має право підпису довідки на підставі якої відповідач має здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання суді у відставці.
Із зазначеними вище посиланнями суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується та зазначає наступне.
Так, положеннями частин першої, третьої   статті 55 КАС України   визначено, що сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника.
Отже,   КАС України   передбачає можливість Верховного Суду України, що є юридичною особою, бути стороною у адміністративному процесі й брати участь у справі, в тому числі, особисто - в порядку самопредставництва через свого керівника.
У той же час загальні положення про юридичну особу наведені у главі   7   розділу   ІІ ЦК України.
Згідно з приписами частин другої, третьої   статті 81 ЦК України   юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.
Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до   статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом.
Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.
Цим Кодексом встановлюються порядок створення, організаційно-правові форми, правовий статус юридичних осіб приватного права.
Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються   Конституцією України   та законом.
Тобто, загальні положення про юридичну особу, наведені у   ЦК України, розповсюджуються й на юридичних осіб публічного права, до яких, виходячи з вказаного у законодавстві визначення, належить й Верховний Суд України, однак, за виключенням питань, які стосуються порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права.
В той же час   стаття 105 ЦК України   не зачіпає питань, які б стосувались порядку утворення та правового статусу юридичних осіб публічного права, натомість, унормовує відносини, пов`язані з процедурою виконання рішення про припинення юридичної особи.
Відповідно до частин першої, третьої, четвертої згаданої   статті 105 ЦК України   учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, зобов`язані протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення письмово повідомити орган, що здійснює державну реєстрацію.
Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього   Кодексу   призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється.
Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи.
До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється.
Згідно з положеннями частини першої   статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»   якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.
Ураховуючи наведені законодавчі приписи, належним представником юридичної особи, яка згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перебуває у процесі припинення, може бути лише голова ліквідаційної комісії або її член за дорученням голови цієї комісії.
Тобто, для перевірки наявності у особи права підписувати позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, достатньо наявності у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань даних, які є достовірними, зокрема, про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо).
Аналогічні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 30 березня 2020 року (справа №   826/16935/18), в якій суд касаційної інстанції вирішував спірне питання наявності/відсутності повноважень у виконуючого обов`язки голови Верховного Суду України Гуменюка В.І. на представництво інтересів Верховного Суду України під час звернення до суду з позовом у жовтні 2018 року і ставити під сумнів зазначені висновки підстав немає.
Окрім зазначеного вище, колегія суддів звертає увагу на те, що спільним наказом Державної судової адміністрації України та Верховного Суду «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів» від 7 червня 2019 року №560/90-ОД затверджено склад ліквідаційної комісії, зокрема, Верховного Суду України та визначено, що головою цієї комісії є ОСОБА_3
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII, прийнятий на виконання положень   Закону України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 2 червня 2016 року №1401-VIII, передбачив ліквідацію Верховного Суду України та створення нового органу державної влади - Верховного Суду.
Верховний Суд створюється на матеріально-технічній базі Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищого господарського суду України, Вищого адміністративного суду України.
З дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку (пункти 5, 7   Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня   2016 року №1402-VIII).
Було розпочато ліквідаційну процедуру щодо Верховного Суду України і 21 червня 2018 року до реєстраційної справи Верховного Суду України було внесено запис щодо початку припинення Верховного Суду України як юридичної особи, процедура припинення стосовно якого досі не завершена.
Водночас Конституційний Суд України 18 лютого 2020 року ухвалив Рішення №2-р/2020 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності   Конституції України   (конституційності) окремих положень пунктів 4, 7, 8, 9, 11, 13, 14, 17, 20, 22, 23, 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі -   Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 р. № 2-р/2020), яким визнав такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними), положення розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII зі змінами, зокрема, пункт 7 «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України.
Зазначеним пунктом 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до визнання його неконституційним в частині передбачалось, що з дня початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, Верховний Суд України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Вищий господарський суд України, Вищий адміністративний суд України припиняють свою діяльність та ліквідуються у встановленому законом порядку. До припинення діяльності статус, структура, повноваження, порядок роботи, права, обов`язки, гарантії суддів цих судів визначаються   Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
Ухвалюючи таке рішення в зазначеній частині, Конституційний Суд України вказав, що   Законом №1401   не змінено конституційних функцій Верховного Суду України та його місця у системі судоустрою України. Крім того,   Законом №1401   не скасовано та не обмежено прав і свобод людини і громадянина, на чому наголошено у   висновках Конституційного Суду України від 20 січня 2016 року №1-в/2016, від 30 січня 2016 року №2-в/2016.
Таким чином, системний аналіз змін до   Конституції України, внесених   Законом №1401, вказує на те, що вони не були спрямовані на припинення діяльності та ліквідацію Верховного Суду України як органу державної влади через вилучення слова «України» - власної назви держави - із словесної конструкції «Верховний Суд України».
Конституційний Суд України вважає, що   Закон №1401   не порушив принципу інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади, який після набрання чинності   Законом №1401   продовжує діяти під назвою «Верховний Суд».
Таким чином, Конституційний Суд України визнав неконституційними положення щодо ліквідації Верховного Суду України, проте інша частина положень пункту 7 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» неконституційними не визнавались.
Також у резолютивній частині свого Рішення від 18.02.2020 р. № 2-р/2020 (пункт 5) Конституційний Суд України рекомендував Верховній Раді України невідкладно привести положення законодавства у відповідність із цим Рішенням.
Згідно зі   статтею 152 Конституції України   закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті   5,   38,   69,   72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої   статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам.
Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі   Конституції України   і повинні відповідати їй (частина друга   статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта (Рішення Конституційного Суду України у справі №1-31/2000 від 14 грудня 2000 року).
Таким чином, обов`язком Верховної Ради України згідно зі конституційно встановленою законодавчою процедурою для належної реалізації Закону необхідно внести відповідні зміни до нього у зв`язку з визнанням неконституційними його окремих положень.
Сама юридична сила рішень Конституційного Суду України про визнання неконституційними окремих положень закону зобов`язує органи державної влади вчинити дії, спрямовані на приведення законодавства у відповідність з новою редакцією «базового» закону. З метою юридичного регулювання функціонування найвищого суду у системі судоустрою України законодавець має визначити спосіб, який з метою забезпечення інституційної безперервності функціонування найвищого інституту судової влади повинен вирішити питання переходу суддів Верховного Суду України у Верховному Суді, а також визначитися щодо способу припинення юридичної особи Верховного Суду України.
Проте на момент вирішення цієї адміністративної справи у судах, питання функціонування двох юридичних осіб: Верховного Суду України та Верховного Суду залишалося не вирішеним.
В свою чергу наказ Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 07 червня 2019 року № 590/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів», яким утворено ліквідаційну комісію з метою забезпечення виконання рішення щодо припинення (ліквідації) та запобіганню неефективному використанню бюджетних коштів Верховного Суду України, не було скасовано.
Визнання положення пункту 7 розділу XII щодо слів «та ліквідуються» в частині Верховного Суду України такими, що не відповідають   Конституції України   (є неконституційними) не обумовлюють автоматично нелегітимність вказаного Наказу як індивідуально акту (рішення суб`єкта владних повноважень), дія якого вичерпується його виконанням (пункт 19 частина перша   статті 4 КАС України).
Ураховуючи мету створення ліквідаційної комісії, а також чинну редакцію положення пункту 7   розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також правові наслідки, які виникли внаслідок визнання окремих норм неконституційними, це не вплинуло на повноваження комісії з припинення та процедури припинення юридичної особи.
Питання інституційного дуалізму Верховного Суду України та Верховного Суду має бути вирішено парламентом шляхом прийняття відповідного закону, про що зазначалося вище.
Таким чином, ОСОБА_3 як голова ліквідаційної комісії Верховного Суду України не втратила право підпису та повноваження виступати в суді від імені Верховного Суду України, у зв`язку з   ухваленням Конституційним Судом України Рішення від 18.02.2020 р. №2-р/2020.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року у справі №826/15959/18.
Колегія суддів також вказує, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань особою, яка може вчиняти дії від імені Верховного Суду України, є голова комісії з припинення ОСОБА_3, яку призначено відповідно до спільного наказу Державної судової адміністрації України та Верховного Суду від 7 червня 2019 року №560/90-ОД «Про деякі питання, пов`язані з ліквідацією судів».
З підстав зазначеного вище приходить до висновку, що належним представником Верховного Суду України як юридичної особи є лише голова ліквідаційної комісії ОСОБА_3 або інша особа, яка діє за дорученням голови ліквідаційної комісії.
На підстав вище зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 не має права представляти Верховний Суд України, незважаючи на те, що він зазначений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань як виконуючий обов`язки голови Верховного Суду України - керівник.
Таким чином, Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві правомірно повідомлено листом від 05.08.2021 № 2600-0311-8/108996 громадянину ОСОБА_4 , що оскільки довідка про суддівську винагороду підписана не уповноваженою особою, тому йому відмовлено в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно наданої довідки.
Окрім зазначеного колегія суддів, звертає увагу на те, що відповідно до         статті 8 Конституції України,         статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України       та частини першої         статті 17 Закону України від 23.02.2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»       суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1   статті 6 Європейської конвенції з прав людини   і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну      відповідь      на      кожний аргумент. Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
За таких обставин, на думку колегії суддів, судом першої інстанції прийнято не правильне рішення щодо задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне зясування обставин справи, призвели до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень   та   у спосіб, що визначені   Конституцією   та   законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод   та   інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Зі змісту частин 1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Таким чином, оскільки суд першої інстанції не повно встановив обставини у справі, його висновки не відповідають обставинам справи, судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права, тому рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   28 грудня 2021  року підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - задоволити.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від   28 грудня 2021 року - скасувати. 
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити дії - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає касаційному оскарженню.  

Головуючий суддя:                                                                      Л.О. Костюк          
          
Судді:                                                                                                      Н.П. Бужак

                                                                                                    М.І. Кобаль