КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

   справа №357/6204/20                                           Головуючий у І інстанції - Ярмола О.Я.
апеляційне провадження №22-ц/824/545/2021  Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.

                                                                  ПОСТАНОВА
                                                           ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
  01 червня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Суддя-доповідача Гуля В.В.,
суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою,-                                                                   
                                                           встановив:
 
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 28.01.2019 року між ним та відповідачем був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі, у вигляді розписки, без нотаріального посвідчення. Відповідно до даної розписки відповідач отримав у позику 200000,00 грн., строком до 15.02.2019 року.
Оригінал розписки від 28.01.2019 року написаний та підписаний власноручно відповідачем. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте ОСОБА_1 борг не повернув, а згодом почав уникати спілкуванням з позивачем.
Строк прострочення основної заборгованості, станом на день звернення до суду з позовом, становить 495 днів. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за борговою розпискою від 28.01.2019 року в сумі 208118,00, з яких сума основної заборгованості - 200 000 грн. та 3% річних, на підставі ст. 625 ЦК України, - у розмірі 8 118,00 грн., а також, просив стягнути з відповідача судові витрати у справі.
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , в сумі 200 000 грн. та 3% річних за порушення зобов`язання в сумі 8 118 грн.. Всього підлягає до стягнення: 208118 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , судові витрати по справі в сумі 2081 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити по справі нове судове рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що дійсно ним власноручно було написано розписку, однак заборгованість по ній становить 64367.5 грн, оскільки він 06 вересня 2018 року перерахував на користь ОСОБА_2 135632,5 грн. Також вказує, що в результаті невірно визначеної заборгованості по розписці невірно розраховано і 3% річних, яка відповідно становить за 495 днів-876,15 грн (64 365,5/100%/364х495).
Враховуючи викладене, в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, які мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенняі суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково шляхом стягнення заборгованості у розмірі 64 367,5 грн та 3% річних у розмірі 876,15 грн, а всього 65 237,65 грн.
У відзиві позивач вважає апеляційну скаргу необгрунтованою.
Відповідно до ч.І ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч.І. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч.І3 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в порушення ст. ст. 526, 1046, 1047, 1048 ЦК України  відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в розписці суму в передбачені наданою ним розпискою строки не повернуввідповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, зазначену в розписці суму в передбачені наданою ним, розпискою строки не повернув, враховуючи ст.. 625 ЦК України позов задовольнив.         
Так, встановленим є те, що 28.01.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики на суму 200000,00 грн., за умовами якого відповідач зобов`язувався повернути позивачу вказану суму боргу до 15.02.2019 року, що стверджується власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с.57).
Встановлено, що відповідач ОСОБА_1 у визначений строк кошти позивачу не повернув.
Відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції підтвердив написання та підписання боргової розписки від 28.01.2019 року.
Станом на 28.01.2019 року ОСОБА_1 визнавав свої зобов`язання щодо боргу в розмірі 200 000 грн.
Відповідач вважає, що заборгованість значно менша, оскільки має квитанції про перерахунок позивачу коштів в період до 28.01.2019 року, а написав дану розписку, бо перебував з позивачем в дружніх відносинах, і така сума позики була визначена самим позивачем, з урахуванням дивідентів, крім того, відповідач не думав, що справа дійде до суду та сподівався на мирне врегулювання спору. Відповідач стверджує, що його борг перед позивачем є меншим, ніж 200 000 грн., але для підтвердження цього треба підрахувати, звірити все, що потребує часу.
На день розгляду справи, оглянутий оригінал розписки не мав жодних застережень або надписів про повернення боргу чи його частини.
Задовольняючи позов, суд правильно виходив з його обґрунтованості.
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 
Суд першої інстанції встановивши те, що відповідач не виконав умов укладеного із позивачем договору позики, оформленого розпискою, факт власноручного підписання якої не завперечував відповідач та у визначений сторонами у договорі строк кошти не повернув, зробив правильний висновок, що боржник зобов`язаний вказані кошти повернути.
Доводи апеляційної скарги про те, що борг частково погашений не приймаються до уваги виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
 Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
         Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у  зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Судом встановлено, що позикодавець видав розписку позичальнику як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань. Передаючи кошти особі позичальник не скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання до повернення боргового документа та не звертався з такою вимогою безпосередньо до позикодавця. Крім того, оригінал боргової розписки знаходиться у позикодавця, що свідчить про невиконання умов договору.
Суд першої інстанції правильно та належно оцінив доказ - оригінал розписки, який знаходиться у позивача та підтверджує факт невиконання боржником зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 28 січня 2019 року. 
У справі відсутні належні докази виконання зобов`язання за договором позики, відсутнє посилання кредитора на неможливість повернути оригінал розписки. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. Доказів того, що кредитор відмовився повернути боржнику борговий документ і боржник скористався своїм правом на затримання виконання зобов`язання - відсутні.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання.
Аналогічний висновок міститься і в ухвалі Верховного Суду України від 22 вересня 2010 р. №6-34006 св 10. Так, у цій справі, суд прийшов до висновку, що договір позики є одностороннім правочином, на іншу сторону договору - позикодавця - покладається обов`язок, який характерний у більшості із зобов`язань. Це - обов`язок при прийнятті виконання зобов`язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. 
При невиконанні цих зобов`язань позикодавець вважається таким, що прострочив, що також виключає нарахування з цього моменту будь-яких процентів,            що підлягали сплаті            за договором (статті 545, 613 ЦК). 
У свою чергу позичальник, (боржник) має право затримати виконання зобов`язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч. 4 ст. 545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 ст. 545 ЦК України).
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позикодавця свідчить про невиконання свого обов`язку боржником. (ухвала ВСУ від 22 вересня 2010 р. №6-34006 св 10).
Наявність боргового документа - розписки, у кредитора, свідчить про існування невиконаного позичальником боргового зобов`язання, оскільки, відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання боргового зобов`язання в повному обсязі чи частково. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, то приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернути боржникові борговий документ, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника, а не у кредитора, підтверджує виконання позичальником свого обов`язку.
Отже, повертаючи борг за договором позики від 28 січня 2019 року, відповідач повинен був вимагати повернення боргового документа, а у випадку неможливості кредитором його повернути, мав би вимагайте від нього розписку про повернення боргу повністю чи частково та про неможливість повернути борговий документ з тієї чи іншої причини. Сторона відповідача не надала суду доказів того, що позивач відмовився повертати оригінал боргового документу і що відповідач звертався до нього з відповідною вимогою та, як наслідок, затримав виконання зобов`язання.
Надані відповідачем докази часткової оплати позики на суму 135632,50 грн від 06.09.2018 року  не стосуються договору позики від 28 січня 2019 року, який укладений значно пізніше.
Сам договір позики, щодо якого відповідно до ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідачем не спростована.
За таких обставин відсутні підстави для зменшення суми боргу та відповідного перерахунку відповідно до ст. 625 ЦК України, тому доводи апеляційної скарги як необгрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами  підлягають відхиленню.
Отже, суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.7,368,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -
 
                                                            постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2020 року залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.З ст.389 ЦПК України.
 
Суддя-доповідач
 
Судді
.