Постанова
Іменем України
 
03 серпня 2022 року
м. Київ
 
справа № 441/156/20
провадження № 61-20666св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач),     Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Сухарина Володимиром Стефановичем, на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15 липня               2021 року у складі судді  Українець П. Ф. та постанову Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року у складі колегії суддів:                   Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2020 року ОСОБА_1 через представника - адвоката                     Сухарину В. С. звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») про визнання припиненим договору іпотеки, скасування запису про іпотеку та обтяження, стягнення коштів.
В обґрунтування позову посилалась на те, що 27 травня 2005 року між ОСОБА_2 та Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», було укладено кредитний договір № 6116/36-162, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у розмірі 19 150 доларів  США, а позичальник взяв на себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 27 травня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та  ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок в плані під літ. «А-1», житловою площею 68.3 кв.м, загальною площею 90.0 кв.м, сарай під літ. «Б», шопу літ. «В», гараж - «Г», літня кухня - «Д», сарай - «Е», огорожа - «1-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .  
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Після його смерті жоден із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався через відсутність будь-якого майна у померлого.
Протягом строків встановлених статтею 1281 Цивільного кодексу України банк вимог до спадкоємців боржника не пред`явив.
Позивачка вказує, що подальше погашення кредита ОСОБА_2 здійснювалось нею протягом одного року.
Позивачка вважає, що основне зобов`язання (договір кредиту) припинилося, а відтак припинилося і забезпечувальне зобов`язання - договір іпотеки.
Наявність обтяження на вищезазначений будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами перешкоджає їй вільно користуватись, володіти та розпоряджатися вказаним нерухомим майном.
Також вважає, що на підставі положень статті 1212 Цивільного кодексу України підлягають поверненню сплачені нею за кредитним договором кошти, які вона вносила після смерті позичальника.
Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов,  ОСОБА_1  просила:
- визнати припиненим договір іпотеки, укладений 27 травня 2005 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Тимофєєвою А. М. за реєстровим № 1288;
- скасувати запис про іпотеку № 489834 на житловий будинок, що в плані під літ. «А-1», житловою площею 68, 3 кв.м, загальною площею 90, 0 кв.м, сарай під літ. «Б», шопу літ. «В», гараж «Г», літню кухню «Д», сарай «Е», огорожу «1-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- скасувати запис про обтяження № 489657 (заборону відчуження) на вищезазначений будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- стягнути з АТ «Альфа-Банк» безпідставно набуті кошти у сумі 28 175 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 15 липня   2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, зазначивши, що відсутні такі підстави для припинення іпотеки, як смерть боржника за кредитним договором, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво. 
При цьому суд зазначив, що спадкоємці із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 не звертались і свідоцтво про право на спадщину не видавалось, тому банком не пропущено шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Не погодившись із цим рішенням суду,  ОСОБА_1 в особі представника- адвоката Сухарини В. С. подала апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15 липня               2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання припиненим іпотечного договору, скасування записів про іпотеку та обтяження (заборону відчуження) змінено, викладено мотивувальну частині рішення у цій частині в редакції цієї постанови. 
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання припиненим іпотечного договору, скасування записів про іпотеку та обтяження (заборону відчуження), суд апеляційної інстанції виходив з того, що законодавством не передбачено такого способу захисту права та інтересу, який просить застосувати у позовній заяві позивач.
При цьому суд апеляційної інстанції зазначив  про обгрунтованість висновків місцевого суду про відмову в задоволенні вимоги про стягнення безпідставно набутих коштів, оскільки зобов`язання за іпотекою не припинені.
Узагальнені доводи касаційної скарги
17 грудня 2021 року  ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Сухарини В. С. подала до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення у справі, яким задовольнити позов.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій  судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2022 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
31 січня 2022 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2022 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що 27 травня 2005 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», укладено кредитний договір № 6116/36-162, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 19 150 доларів США, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у визначені договором строки, сплачувати проценти та інші обов`язкові платежі.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 27 травня 2005 року було між АКБСР «Укрсоцбанк» та                 ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, за умовами якого остання передала в іпотеку банку належний їй житловий будинок в плані під літ. «А-1», житловою площею 68.3 кв.м, загальною площею 90.0 кв.м, сарай під літ. «Б», шопу літ. «В», гараж - «Г», літня кухня - «Д», сарай - «Е», огорожа - «1-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
У відповідності до пункту 4.3. іпотечного договору, Іпотекодавець в будь-який час до моменту реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення шляхом повного виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. 
 
До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України ). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України). 
 
Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору. 
 
При цьому Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові зазначила, що вона не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. 
 
Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на таке. 
 
За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений.
Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
За таких обставин позовна вимога про визнання іпотечного договору припиненим не підлягає задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 31 березня 2021 року у справі № 686/4303/18 (провадження № 61-2882св19), від 11 серпня 2021 року у справі № 363/3686/18 (провадження № 61-3946св21).
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про визнання договору іпотеки припиненим не підлягають задоволенню з тих підстав, що не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим.
 
Разом із тим, оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання договору іпотеки припиненим, вони також задоволенню не підлягають.
При цьому слід ураховувати, що пунктом 4.3. іпотечного договору від 27 травня 2005 року передбачено право Іпотекодавця в будь-який час виконувати забезпечені іпотекою зобов`язання.
Таким чином, оскільки зобов`язання за іпотекою не припинено і грошові кошти від позивачки набуто банком за наявності на те правових підстав, суди попередніх інстанції правильно відмовили в задоволенні похідної вимоги позову про стягнення безпідставно набутих коштів.
Посилання заявника на неврахування судами висновків, викладених у зазначених ним постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки висновки щодо застосування норм права, які викладені у вказаних постановах, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
 
Верховний Суд встановив, що рішення суду першої інстанції в незміненій частині та постанова суду апеляційної інстанції, ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на їх законність не впливають. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального 
і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень суду першої інстанції (в незміненій частині) та апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником - адвокатом Сухарина Володимиром Стефановичем, залишити без задоволення.
 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 15 липня               2021 року в незміненій частині та постанову Львівського апеляційного суду від 18 листопада 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                                               С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
М. Ю. Тітов