УХВАЛА 

07 червня 2022 року
м. Київ
 
справа № 607/7173/21
провадження № 51-3942 км 21
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого                     ОСОБА_1 ,
суддів                                 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,                          
прокурора                                                    ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2021 року про закриття апеляційного провадження.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року відмовлено прокурору відділу Тернопільської обласної прокуратури у задоволенні клопотання про встановлення процесуальних строків досудового розслідування у кримінальному провадженні                                                № 12019210000000277 від 26 липня 2019 року.
Таке рішення слідчого судді мотивовано наступним. Перебіг процесуального строку, який у даному кримінальному провадженні складав 18 місяців, розпочато 26 липня 2019 року. Водночас, протягом цього періоду були відсутні строки, які б не враховувались до строку досудового розслідування, як це передбачено ч. 5 ст. 219 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). 
30 грудня 2019 року кримінальне провадження було закрито постановою слідчого у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК), а 
20 квітня 2021 року постанову слідчого було скасовано постановою прокурора.
З урахуванням положень частин 1, 5  ст. 219, ч. 5 ст. 294  КПК, оскільки на момент скасування постанови про закриття кримінального провадження строк досудового розслідування вже закінчився, такий строк поновленню не підлягає.
Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, прокурор оскаржив це судове рішення до апеляційного суду.
Ухвалою колегії суддів Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 
2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року закрито.
Колегія суддів, посилаючись на положення статей 114, 307, 309, 392 КПК дійшла висновку, що прокурором подано апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді, яка не може бути оскаржена в апеляційному порядку.
 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на обмеження його права на апеляційне оскарження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та виключну правову проблему, яка полягає у суперечливій практиці тлумачення порядку обчислення перебігу та закінчення процесуального строку досудового розслідування, просить передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, скасувати ухвалу апеляційного суду, а кримінальне провадження призначити до нового апеляційного розгляду. 
 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор підтримав доводи касаційної скарги. 

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали  провадження та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Положеннями ч. 6 ст. 399 КПК передбачено, що ухвала про повернення апеляційної скарги або відмову у відкритті провадження може бути оскаржена в касаційному порядку.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до змісту статей 370, 418 КПК ухвала суду апеляційної інстанції повинна бути законною, обґрунтованою і вмотивованою. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
А згідно із ч. 1 ст. 412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Згідно з висновком щодо застосовування норм права, викладеному у постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі 
№ 5-142кс(15)17, з яким погодилась і Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 23 травня 2018 року у справах №237/1459/17 та № 243/6674/17, у  разі постановлення слідчим суддею ухвали, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами, до яких відсилають положення частини третьої статті 309 КПК, суд апеляційної інстанції не вправі відмовити у перевірці її законності, посилаючись на приписи частини четвертої статті 399 КПК. Право на апеляційне оскарження такого судового рішення підлягає забезпеченню на підставі пункту 17 частини першої статті 7 та частини першої статті 24 КПК, які його гарантують, з огляду на положення частини шостої статті 9 КПК, яка встановлює, що у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК.
У справі № 5-142кс(15)17, яка розглядалась Верховним Судом України, мало місце прийняття слідчим суддею рішення, яке не передбачено КПК, оскільки не узгоджувалось із положеннями статті 304 КПК стосовно його повноважень, а в справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що нормами КПК не передбачено повноваження слідчого судді постановляти ухвали про надання дозволу на проведення позапланових перевірок.
Тобто у згаданих випадках як Верховним Судом України, так і Великою Палатою Верховного Суду фактичною підставою для застосування положень частини шостої статті 9 КПК та, відповідно, пункту 17 частини першої статті 7 і частини першої статті 24 КПК визнано ту обставину, що слідчим суддею прийнято рішення поза межами його повноважень, передбачених саме нормами КПК.
Як убачається з ухвали місцевого суду в цьому провадженні, прокурором ставилося питання про встановлення процесуального строку досудового розслідування відповідно до ст. 114 КПК. Слідчим суддею було прийнято рішення про відмову в задоволенні цього клопотання. Однак, кримінальним процесуальним законом взагалі не передбачена можливість встановлення процесуального строку досудового розслідування слідчим суддею, адже питання продовження строків досудового розслідування вирішується в порядку, передбаченому параграфом 4 глави 24 КПК. Тобто, слідчим суддею постановлено ухвалу, що не передбачена кримінальними процесуальними нормами.
Апеляційним судом установлено, що така ухвала слідчого судді не міститься в переліку судових рішень, котрі підлягають апеляційному оскарженню за правилами статей 307, 309 КПК. 
Згідно висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 31 травня 2021 року у справі № 646/3986/19 
(51-3335 кмо 20), об`єднана палата вважає, що серед усіх рішень слідчого судді, можливість ухвалення яких прямо не передбачена КПК у межах відповідних регламентованих цим Кодексом процедур, слід виокремити дві групи рішень:
- ухвалені поза межами процедури, передбаченої КПК (з питань, процедура вирішення яких слідчим суддею не передбачена КПК);
- ухвалені в межах передбаченої КПК процедури із застосуванням положень ч. 6 ст.  9 КПК та загальних засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.
І якщо питання неправомірності відмови судом апеляційної інстанції у перевірці законності рішень слідчого судді, які належать до першої групи, отримала своє вирішення на рівні висновків вищої судової інстанції щодо застосування норм права (в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі 
№ 5-142кс(15)17, у  постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018  року у справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17), то питання щодо апеляційного оскарження другої групи рішень потребує диференційованого підходу з огляду на зміст ухваленого слідчим суддею рішення у кожному конкретному випадку.
При вирішенні зазначеного питання слід виходити насамперед із сутнісного критерію, визначально закладеного законодавцем при визначенні кола ухвал слідчого судді, що підлягають оскарженню. 
Аналіз ст. 309 КПК, якою на рівні загальних норм закріплено перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування, надає підстави стверджувати, що законодавцем віднесені до предмета оскарження рішення слідчого судді, які або вирішують питання щодо обмеження конституційних прав особи (застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту; застосування запобіжного заходу у вигляді застави; відсторонення від посади і т.д.), або якими вирішується питання, які мають істотне значення для здійснення ефективного досудового розслідування (відмова у наданні дозволу на затримання; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; відмова у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту та застави), або якими вирішується доля досудового розслідування чи кримінального провадження в  цілому (закриття кримінального провадження на підставі ч. 9 ст. 284 КПК і т.д.). 
З наведеного вбачається, що перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
У зв`язку з цим обмеження права на апеляційне оскарження є виправданим і воно може бути пов`язане, зокрема, із забороною оскарження рішень слідчого судді, які не призводять ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ні до неможливості оскарження вже встановлених правообмежень та які не перешкоджатимуть здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
Саме такий підхід відповідатиме основному завданню (призначенню) судово-контрольного провадження, яке знайшло своє нормативне закріплення в КПК, – «здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні» (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК).
В даному кримінальному провадженні перед судом ставилося питання про встановлення строку досудового розслідування, яке не отримало правової оцінки апеляційним судом. Ця обставина перешкоджає здійсненню досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому та порушує права, свободи та законні інтереси зацікавлених осіб у кримінальному провадженні.
Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку про наявність у справі виключної правової проблеми, яка полягає у відсутності єдиної судової практики щодо можливості апеляційного оскарження рішень слідчого судді, ухвалення яких прямо не передбачено КПК у межах ст. 114 цього Кодексу, а саме ухвали слідчого судді про встановлення або про відмову у встановленні строку досудового розслідування.
Вказана правова проблема має як кількісні, так і якісні показники.
На кількісний показник у справі вказує наявність значної кількості кримінальних проваджень, досудове розслідування в яких поновлюється після скасування постанови про закриття таких проваджень через значний проміжок часу після внесення відповідних даних до ЄРДР. Отже, така правова проблема існує не лише у цій справі, а й у інших, та може виникнути у подальшому з урахуванням вказаного правового питання, щодо якого існує проблема невизначеності.
Якісний показник полягає у необхідності вирішення питання щодо дотримання засад забезпечення дотримання розумних строків та права на апеляційний перегляд судових рішень у справах подібної категорії з огляду на положення ст.ст. 55, 129 Конституції України.      
Крім того, викладена вище виключна правова проблема тісно пов`язана із не менш важливою виключною правовою проблемою, що полягає у відсутності нормативного врегулювання та, відповідно, єдності правозастосовчої практики з питання обчислення строків після скасування постанови про закриття кримінального провадження.
В даному кримінальному провадженні слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_6 під час винесення ухвали від 27.04.2021 дійшла висновку про те, що строк досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні почав обраховуватись 26.07.2019 і закінчився 26.01.2021 включно. Слідчий суддя визначила, що в межах даного строку відсутні періоди, які б не враховувались до строку досудового розслідування, а проміжок часу з моменту закриття кримінального провадження до скасування такого процесуального рішення враховується у загальний строк досудового розслідування.
У той же час, в оскаржуваній ухвалі суду не враховано те, що ст. 219 КПК України визначено, що строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.
Таким чином з моменту прийняття рішення у кримінальному провадженні про звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності строк досудового розслідування перестає обчислюватись.
Наприклад, при зверненні до суду з обвинувальним актом та поверненні його судом прокурору термін від дати направлення обвинувального акту в суд та дати повернення його судом прокурору не враховується у строки досудового розслідування у вказаному провадженні, оскільки будь-які слідчі, процесуальні дії та рішення в даний період не проводяться та не приймаються, так як досудове розслідування завершено. На думку колегії суддів, такий самий підхід має застосовуватись і до строку, який спливає з моменту закриття кримінального провадження і до моменту скасування даної постанови. Однак, відсутність чіткого нормативного врегулювання даного питання породжує неоднаковість судової практики в питаннях обчислення строків досудового розслідування.
Таким чином, відсутність нормативного врегулювання та єдності правозастосовчої практики з питання обчислення строків після скасування постанови про закриття кримінального провадження породжує виключну правову проблему, яка характеризується кількісними та якісними показниками.
Якісний критерій мотивується тим, що при невірному обчисленні строків всі слідчі, процесуальні дії, проведені поза строками досудового розслідування, в подальшому будуть обумовлювати визнання недопустимими отриманих під час їх проведення доказів. Така практика потягне порушення прав потерпілих на справедливий суд, відшкодування шкоди, тощо.
Кількісний критерій, як вже зауважувалось, полягає в наявності значної кількості кримінальних проваджень, досудове розслідування в яких поновлюється після скасування постанови про закриття таких проваджень через значний проміжок часу.
Згідно ч. 5 ст. 434-1 КПК України суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на викладене, з метою вирішення вказаної правової проблеми та задля  забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики  у подібній категорії справ колегія суддів дійшла висновку про необхідність передати провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що за результатами розгляду провадження Велика Палата Верховного Суду має надати відповідь на такі питання:
-          Чи може бути оскаржено в апеляційному порядку рішення слідчого судді, ухвалення яких прямо не передбачено КПК у межах ст. 114 цього Кодексу, а саме ухвала слідчого судді про встановлення або про відмову у встановленні строку досудового розслідування?
-          Чи враховується у строки досудового розслідування період з моменту ухвалення постанови слідчого про закриття кримінального провадження і до моменту скасування даної постанови прокурором?
 
Керуючись статтями 376, ч. 5 ст. 434-1, 434-2 КПК, колегія суддів
постановила:
Передати кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 травня 2021 року про закриття апеляційного провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                          ОСОБА_2                 ОСОБА_3