П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

20 липня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/16073/21	
Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.
              Дата і місце ухвалення 31.01.2022р., м. Одеса
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:      Бойка А.В.,
                        суддів:    Федусика А.Г.,
                                         Шевчук О.А.,
за участі секретаря:        Челак Р.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 р. у справі №420/16073/21 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 13.05.2021р. року №151-21, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу  України  повторно  розглянути  заяву  ОСОБА_1 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує  додаткового  захисту.
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 р. позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції приймаючи судове рішення у справі не врахував, що позивач перебуває у міжнародному розшуку каналами Інтерполу з метою притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів на території Республіки Білорусь. Вважає, що факти повідомлені позивачем стосовно його переслідувань через активну громадянську позицію відносно діючої влади носять загальний характер, не містять належної аргументації, деталізації, суперечливі, непослідовні, та свідчать про бажання особи отримати захист в Україні з метою уникнення кримінальної відповідальності, яка загрожує йому в країні громадянського походження. На думку апелянта, оскаржуване рішення міграційного органу прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, підстави для його скасування відсутні. 
З огляду на зазначене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17 серпня 2020 року 14 год. 30 хв. співробітниками  УКР ГУНП в Одеській області спільно з працівниками ДКР НПУ, за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Філатова,38, затримано громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на міжнародному рівні розшукується правоохоронними органами Республіки Білорусь, з метою притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст.  285  КК  Республіки Білорусь (створення злочинної організації або участь в ній), ч. 2 ст. 144  КК  Республіки Білорусь (спричинення  смерті через необережність двох і більше осіб), та частинами 3 та 4 ст. 328 КК  Республіки Білорусь (контрабанда, незаконний оббіг наркотичних засобів, психотропних речовин та прейскурантів).
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.08.2020 року по справі №522/552/20 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжних захід у вигляді тимчасового арешту строком на 40 діб.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 24.09.2020 р. до ОСОБА_1  застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до вирішення питання про його видачу (екстрадицію) компетентним органам Республіки Білорусь.
Ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 19.11.2020 р. ОСОБА_1 продовжено термін застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
05 листопада 2020 року ОСОБА_1 через адміністрацію ДУ «Одеський слідчий ізолятор»,  звернувся до Головного  управління ДМС в  Одеській  області  із заявою, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через своє переслідування в країні громадянського походження через активну громадянську позицію відносно діючої влади.
Рішенням Державної міграційної служби України від 13.05.2021р. №151-21 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні  біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Ну думку позивача таке рішення є незаконним, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходи із того, що оскільки в процесі вирішення поданої позивачем заяви, міграційний орган неповно здійснив перевірку інформації по країні громадянського походження заявника, не перевірив стан його здоров`я, позов є обґрунтованим та належить задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.
Відповідно до  статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  від    04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
З 04 серпня 2011 року набрав чинності  Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 р. N 3671-VI  (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.
Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої  статті 1 Закону N 3671-VI  біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.1984 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.1987 р.
Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.1951 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Відповідно до  статті 6 Закону N 3671-VI  не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої  статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
Згідно із частиною першою  статті 5 Закону N 3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до положень  Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629-ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:
-                    заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;
-                    усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;
-                    твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;
-                    заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;
-                    встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця,  повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.  Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання, що передбачено частиною 1  статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Приписами частин 1 та 2  статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  передбачено, що розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту,  проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Відповідно до частин 11 та 12  статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до частини 5  статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Рішення, що приймаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, щодо визнання іноземця або особи без громадянства біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, про скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, можуть бути оскаржені в установленому  законом  порядку та в установлені цим  Законом  строки до суду, що визначено частиною 2  статі 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, підставою для відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки міграційного про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1  статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». 
Так, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач зазначив, що причиною, через яку останній не може повернутись в країну походження є його переслідування через активну громадянську позицію відносно діючої влади та сфальсифіковану кримінальну справу, де його притягнуто як обвинуваченого у створенні злочинної організації або участь в ній, спричинення  смерті через необережність двох і більше осіб, контрабанди, незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин та прейскурантів.
Так, згідно наданих заявником пояснень, ОСОБА_1 є членом анархо-комуністичної організації  «Революція в дії», приймав участь у акціях, займався  агітацією у соціальних  мережах. Неодноразово затримувався, піддавався  побиттю, отримував погрози розправою за продовження своєї діяльності  проти  влади.  Стверджує, що в літку  2012  року правоохоронні органи навіть намагались сфабрикувати проти нього кримінальну справу. Під час однієї з акцій 22.06.2013р. за ним  здійснено переслідування співробітників  ОМОН, у нього стріляли та після чого ним було прийнято рішення  поїхати до  Росії, де він  проживав до  2019 року у м. Смоленськ та  м. Ростов-на-Дону. У  січні  2019 року  за  допомогою місцевого мешканця  він  перетнув  кордон  РФ  та  РБ  та  доїхав  до м. Гомель, де  проживав  до липня 2020р. У липні 2020р. співробітники правоохоронних органів  викрали    його та вивезли  до  лісу,  де побили  та  примусили  копати  могилу, однак йому вдалося  втекти,  після чого він потрапив  до  України, а  потім  автостопом  прибув  до  м. Одеси. 
Водночас, згідно екстрадиційних матеріалів, наданих відповідачем по справі, ОСОБА_1 є обвинуваченим у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст.  285  КК  Республіки Білорусь (створення злочинної організації або участь в ній), ч. 2 ст. 144  КК  Республіки Білорусь (спричинення  смерті через необережність двох і більше осіб), ч. 3 та 4 ст. 228   КК  Республіки Білорусь (контрабанда, незаконний оббіг наркотичних засобів, психотропних речовин та прейскурантів).
Відповідно до  статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»  особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до  Кримінального кодексу України  належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у пункті Е статті 1 розділу 1) Конвенції про статус біженців 1951 року (далі - Конвенція).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що матеріали особової справи ОСОБА_1 не містять  доказів (вироку) у підтвердження визнання позивача винним у вчиненні інкримінованих йому злочинів. В свою чергу, як вірно зазначив суд першої інстанції національні суди  позбавлені  права  встановлювати  наявність або відсутність факту фабрикування органами Республіки  Білорусь  кримінальних  справ  відносно позивача.
Також варто наголосити, що виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та  ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.
При цьому "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальна інформація по країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Крім того, Директива Ради ЄС "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.
Так, відповідно до пп. "ґ" "д", п.5.1 розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011р.  №649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням; долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження.
З матеріалів справи вбачається, що в суді першої інстанції представник позивач неоднаразово посилався на періодичність розладів психічного здоров`я його підзахисного, у підтвердження чого надав довідку КНП «Одеський  обласний медичний центр психічного здоров`я»  від  09.12.2021р.  №2963 про перебування останнього на  стаціонарному лікуванні  з діагнозом  емоційний  розлад (а.с.73-74  т.4).
При цьому,  як  вбачається  з матеріалів справи, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС не направлявся позивача на обов`язкове медичне обстеження.
Також, судова колегія зазначає, що у висновку ГУ ДМС України в Одеській області від 31.03.2021р. та додатку до вказаного висновку міграційний орган досліджував інформацію по країні походження заявника за період 2016-2017 роки, що свідчить про неповну перевірку повідомленої заявником інформації щодо можливості його переслідувань в країні громадянського походження через політичні переконання.
За наведених вище обставин, судова колегія вважає, що відповідачем не дотримано процедуру розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення поданого позивачем позову в повному обсязі.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст.316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.  308,  310,  315,  316,  321,  325,  327,  328 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 31 січня 2022 р. - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення постанови в повному обсязі безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач:                                                                                 А.В. Бойко

Судді:                                                                                                    А.Г. Федусик

                                                                                                              О.А. Шевчук