Дата документу 28.06.2022 Справа № 337/5156/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 337/5156/20 Головуючий у 1 інстанції: Мурашова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/778/22 Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 червня 2022 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В.
суддів:        Гончар М.С.
Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020р. АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 

Позов мотивовано тим, що 15.05.2018р. між банком та відповідачкою було укладено Договір про надання банківських послуг, складовими якого є договір банківського рахунку та кредитний договір. Відповідно до цього договору Банк відкрив на ім`я відповідача поточний рахунок, видав платіжну картку та надав кредит в розмірі 20 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок на строк 60 місяців. Відповідачка належним чином не виконала взятих на себе зобов`язань щодо повернення кредиту та по сплаті процентів за користування ним, у зв`язку з чим станом на 10.11.2020р. утворилась заборгованість в загальній сумі 17 675,30 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту – 17 463,44грн., комісії – 29,90грн., пені – 38,52грн., 3% річних на суму прострочених процентів – 9,84 грн., 3% річних на суму простроченого кредиту – 133,60 грн., яку банк просив стягнути з відповідача та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2102,00грн.   

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки боржником не виконані зобов`язання по поверненню кредитних коштів банку.

Відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу не надходило. Проте в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.
Згідно із п. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, до яких відповідно до приписів п. 2 ч. 6 ст.19 ЦПК України віднесені справи з ціною позову, що не перевищує 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 травня 2018 року між сторонами було укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 1362918.

Вказаний договір є договором приєднання і складається із Заяви про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки), Заяви на встановлення відновлювальної кредитної лінії (кредиту) та Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Шляхом підписання Заяви про приєднання до Договору відповідач ОСОБА_1 погодилась на укладання цього Договору, складовими частинами якого є умови договору банківського рахунку та кредитного договору (п.3.1 Заяви) (а.с. 18).

Згідно з п. 3.2 Заяви, Банк відкриває на ім`я Клієнта поточний рахунок № НОМЕР_1 , операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (далі – картка/платіжна картка) за дебетово-кредитною схемою (а.с.18).

Згідно з п.6.1 Заяви, підписанням Заяви на встановлення відновлюваної кредитної лінії, яка є складовою Заяви про приєднання до Договору, відповідач ОСОБА_1 підтвердила укладання між нею та Банком кредитного договору (а.с. 19). 

Відповідно до п.6.2, 6.3 Заяви на встановлення відновлюваної кредитної лінії ОСОБА_1 просила надати їй кредит шляхом встановлення кредитного ліміту в сумі 20 000,00 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 строком 60 місяців (а.с. 19). 

Кредитний ліміт встановлюється Банком протягом 5 днів з дня підписання цієї Заяви (п.6.4) (а.с.19).
Відповідно до п. 6.6 Заяви, процентна ставка є фіксованою і складається з 35% річних за користування кредитними коштами у всіх випадках, крім випадку користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду та випадку припинення трудового договору між Клієнтом та Організацією або розірвання договору зарплатного проекту, укладеного між Банком та Організацією, відрахування та/або закінчення навчання Клієнта в навчальному закладі; 0,001% річних за користування кредитними коштами протягом Грейс-періоду у випадку безготівкового розрахунку за товари та послуги з використанням платіжної картки. Проценти за користування кредитом сплачуються щомісячно згідно з умовами розділу ХХІІ Договору (а.с.19).

Плата (комісійна винагорода) за обслуговування невикористаної частини встановленого кредиту складає 0,00% від невикористаної частини кредиту та сплачується щомісячно (п.6.6.4 Заяви) (а.с.19).

Згідно з п.6.7 Заяви, Клієнт щомісячно здійснює часткове повернення кредиту в розмірі обов`язкового щомісячного платежу, який складає 5% від суми заборгованості за кредитом, визначеної за звітний період на дату сплати обов`язкового щомісячного платежу, в порядку та на умовах, передбачених Договором (а.с.19).

Комісійна винагорода за зняття готівкових коштів, наданих в кредит, становить 2,5% від суми таких коштів, яка сплачується при знятті вказаних готівкових коштів в усіх банкоматах/касах банку з використанням платіжного терміналу (п.6.8 Заяви) (а.с.19).

Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість відповідача перед Банком за вищевказаним кредитним договором на 10 листопада 2020 року становить 17 675,30 грн. та складається із заборгованості за тілом кредиту – 17 463,44 грн., комісії – 29,90 грн., пені – 38,52 грн., 3% річних на суму прострочених процентів – 9,84 грн., 3% річних на суму простроченого кредиту – 133,60 грн.

На підтвердження своїх вимог позивач надав Розрахунок заборгованості за основним боргом, процентами, комісією, пенею, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання станом на 10 листопада 2020 року (а.с.7–11).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач, звертаючись до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором, в порушення вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що Банк як кредитодавець виконав своє зобов`язання з надання кредиту ОСОБА_1 , зокрема, встановив на її картковий рахунок, зазначений в Заяві, кредитний ліміт у відповідному розмірі; що відповідачка ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та порушила своє зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, комісії у визначені договором розмірах та строки, що спричинило виникнення заборгованості, а також розміру цієї заборгованості, визначеного відповідно до погодже-
них сторонами в кредитному договорі умов. Жодних первинних бухгалтерських документів, складених у відповідності до вимог законодавства, які б підтверджували факт виникнення та розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 1362918 від 15.05.2018р., враховуючи при цьому, що за його умовами надання, повернення кредиту, сплата процентів, комісії повинні були здійснюватись із використанням поточного карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 в Банку позивача, останній суду не надав, що свідчить про недоведеність позивачем своїх позовних вимог.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення позичальником взятих на себе зобов`язань згідно з укладеним між сторонами договором, тому вважає, що його вимоги є обґрунтованими та підтвердженими. Разом з апеляційною скаргою Банк надав апеляційному суду копію виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 . 

Згідно зі ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України, в Україні діє принцип свободи договору, відповідно до якого сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова 
установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, 
встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення цього кодексу, що регулюють договір позики.
Так, згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що 15 травня 2018 року сторони, діючи вільно, на власний розсуд, уклали Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 1362918, складовими якого є договір банківського рахунку та кредитний договір.

Разом з тим колегія зауважує, що факт укладення договору та його дійсність не оспорювались відповідачем, яка у відзиві на позовну заяву та у заяві про скасування заочного рішення наголошував здебільшого на тому, що банком не було надано первинної бухгалтерської документації, якою підтверджувалось би видачу кредитних коштів, розмір заборгованості.
Сама за цими підставами відмовлено в задоволенні позову банку й судом першої інстанції.
Посилаючись в апеляційній скарзі на наявність заборгованості у ОСОБА_1 за кредитним договором, Банком було долучено до скарги копію виписки по картковому рахунку відповідача.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія зазначає, що до позовної заяви суду першої інстанції банком було надано лише наступні документи: копію паспорта та картку фізичної особи-платника податків (а.с. 4–6), розрахунок заборгованості станом на 10 листопада 2020 року (а.с. 7–11), копію вимоги про усунення порушень зобов`язань за кредитним договором від 07.09.2020р. (а.с.15–16), копію заяви № 1362918 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки) (а.с.17–20), витяг з Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.21–24).

Проаналізувавши вказані документи, суд визнав позовні вимогу банку необґрунтованими, оскільки жодних первинних бухгалтерських документів, складених у відповідності до вимог законодавства, які б підтверджували факт виникнення та розмір заборгованості відповідача за кредитним договором № 1362918 від 15.05.2018р., враховуючи при цьому, що за його умовами надання, повернення кредиту, сплата процентів, комісії повинні були здійснюватись із використанням поточного карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_1 в Банку позивача, останній суду не надав.
Колегія суддів повністю погоджується з цими висновками суду, оскільки по вищевказаним документам, які банк визначив як доказову базу своїх вимог до відповідача, 
кредитні відносини не доводяться.

Так, у Заяві про приєднання № 1362918 зазначалось, що клієнту ОСОБА_1 відкривається поточний рахунок № НОМЕР_1 , який одночасно у п. 4.1 заяви визначений як депозитний. Між тим, доказів, що на цей рахунок було встановлено кредитний ліміт, зокрема, були надані кредитні кошти та відповідач користувалась ними, матеріали справи не містять. 
Тож суд і виходив із недоведеності вимог банку щодо наявності заборгованості через недоведеність факту видачі кредиту та користування кредитними коштами відповідачем. 
В апеляційній скарзі банк зазначає, що кредитні відносини з відповідачем підтверджуються випискою по картковому рахунку, яка ним додана лише до апеляційної скарги. 
Судова колегія з цього приводу зазначає наступне.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї; докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Статтею 83 ЦПК України унормовано порядок подання доказів, згідно з яким сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Відповідно до ч.2 вказаної норми, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
У відповідності до ч.ч. 4, 5 цієї статті, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу; у випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Частиною 8 статті 83 ЦПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Також передбачено частиною 9 зазначеної статті, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

З урахуванням вказаних вимог статті 83 ЦПК України та відповідно до положень статті 367 ЦПК України, у апеляційного суду не мається підстав для прийняття Виписки по картковому рахунку, яка додана банком до апеляційної скарги, на стадії апеляційного провадження за таких підстав: вказаний документ позивачем не був долучений до позовної заяви, хоча є очевидним, що він існував у кредитній справі; апелянт не навів поважних причин неможливості їх подання суду першої інстанції; позивач не надав доказів про направлення їх копій відповідачу до ухвалення оскаржуваного рішення. Крім того, апеляційний суд не вбачає винятковості цього випадку, так як банк не довів факту неможливості надання цього письмового доказу суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, та навіть не посилався на будь-які поважні причини.

Суду під час розгляду справи не було повідомлено банком про наявність цих документів та неможливість їх надання, та суд не міг їх витребувати та дослідити на свій розсуд, що прямо заборонено цивільно-процесуальним законом щодо збирання судом доказів без клопотання учасників справи. 

Колегія зауважує, що спори між банками та споживачами банківських послуг є типовими справами. Тому, позивачу відомо, що на підтвердження своїх вимог необхідно надавати суду первинну бухгалтерську документацію, зокрема, виписку по картковому рахунку.
Крім того, під час розгляду справи судом першої інстанції було винесено заочне рішення від 24.12.2020 р., скасоване у подальшому ухвалою від 04.02.2021р. При цьому, позивач був обізнаний щодо перегляду заочного рішення суду, про що свідчать подані представником Банку заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких, зокрема, зазначено про підтримання позовних вимог у повному обсязі (а.с. 67, 74). Жодних заперечень щодо тверджень відповідача у заяві про перегляд заочного рішення та у відзиві про недоведеність Банком розміру заборгованості до суду першої інстанції не надходило. 

Отже, банк у випадку належного виконання своїх процесуальних обов`язків щодо змагальності сторін та доказування своїх вимог, з урахування того, що відповідач посилалась у заявах по суті справи на те, що банком не додано жодного бухгалтерського документа на підтвердження факту видачі кредиту та його використання відповідачем, таких доказів до ухвалення судового рішення не надав, а тому їх прийняття на стадії апеляційного провадження буде порушувати вимоги статті 367 ЦПК України. 

Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ, одним зі складників справедливого судового розгляду в розумінні п.1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх. (п.33 рішення ЄСПЛ у справі «Лобо Мачадо проти Португалії» і «Фермьойлєн проти Бельгії» від 20.02.1996 р., №1996-І).

З урахуванням зазначених обставин, позивач не був позбавлений можливості подавати докази по справі. А відтак, колегія вважає, що банк скористався своїми процесуальними правами на свій розсуд, надавши відповідні докази на підтвердження позовних вимог, та не сповістив апеляційному суду тих фактів, що судом першої інстанції чинились йому перешкоди у збиранні доказової бази, або неправомірно відмовлено у прийнятті цих документів без поважних на то причин. 

Зважаючи на все вищенаведене, підстав для прийняття та дослідження нових доказів, долучених до апеляційної скарги, які не було без поважних причин надано суду першої інстанції, на стадії апеляційного провадження колегія не вбачає.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України обов`язок доказування позовних вимог і подання у зв`язку з цим відповідних доказів покладається на позивача, у зв`язку з чим ним мають бути дотримані приписи статті 83 ЦПК України, які не були виконані позивачем. А тому останній не довів заявлених позовних вимог.
Таким чином, колегія визнає апеляційну скаргу банку необґрунтованою, тому у відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

К еруючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Запорізьке обласне управління акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова прийнята, складена та підписана 28 червня 2022 року.

Головуючий:                 С.В. Маловічко 

Судді:                 М.С. Гончар 

               Г.С. Подліянова