ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 червня 2022 року           справа №360/4173/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Компанієць І.Д., суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення  Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21 (головуючий І інстанції Свергун І.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Луганській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,  просив:
-визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо не нарахування та невиплати позивачу відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 227342,58 грн та компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати у сумі 1859,31 грн;
-зобов`язати Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити позивачу відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 227342,58 грн та компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів виплати зарплати у сумі 1859,31 грн.
В обгрунтування позову зазначив, що з 03.07.2020 звільнений зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням).
24.07.2021 набрало законної сили судове рішення, яким суд, зокрема, зобов`язав відповідача нарахувати компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2016, 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 03 липня 2020 року.
Розрахунок  з позивачем був здійснений 16.07.2021.
Оскільки повний розрахунок з позивачем не відбувся у день його звільнення, тому позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України та на виплату компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням термінів виплати.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Луганській області щодо затримки розрахунку при звільненні позивача за період з 04.07.2020 по 30.08.2021.
Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.07.2020 по 30.08.2021 в сумі 2000 грн.
Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати і виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення в сумі 3324,54 грн з 04.07.2020 по 30.08.2021 відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  постанову, якою позов задовольнити в повному обсязі.
Обґрунтування апеляційної скарги позивача.
Судом першої інстанції рішення прийнято без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19, щодо пропорційності розміру відшкодування.
Також суд першої інстанції здійснив неправильний розподіл судового збору на користь позивача.
Не погодившись з судовим рішенням відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
Обґрунтування апеляційної скарги відповідача.
Для роботодавця настає відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП при наявності вини роботодавця та спору щодо розміру належних сум при звільненні.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційних скарг, не надаючи оцінку рішенню суду першої інстанції щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою індексації грошового забезпечення,  яка сторонами не оскаржується.
Сторони про дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, відповідно до ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.
Враховуючи режим роботи суддів та працівників апарату Першого апеляційного адміністративного суду з часу введення на території України правового режиму воєнного стану, з метою збереження життя та здоров`я, а також забезпечення безпеки суддів та працівників апарату суду, дана постанова прийнята колегією суддів за умови наявної можливості доступу колегії суддів до матеріалів адміністративної справи. 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційні скарги в межах викладених доводів, встановив наступне.
Фактичні обставини справи.
ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій відповідно до посвідчення (арк. спр. 11-14).
Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Луганській області від 25.06.2020 № 662 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за ст. 77 ч. 1 п. 7 (за власним бажанням) з 03.07.2020 (арк. спр. 17).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 23.06.2021 у справі № 360/2148/21, яке набрало законної сили 24.07.2021, зокрема, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій за 2016, 2017 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення зі служби в поліції 03 липня 2020 року (арк. спр. 22-26).
На виконання вказаного рішення суду Головним управлінням Національної поліції в Луганській області проведено нарахування та виплату позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій в сумі 19428,57 грн, що підтверджено платіжним дорученням від 13.07.2021 № 3453 (арк. спр. 78). 
Вказаний платіж проведено банком 16.07.2021.
Також рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 10.08.2021 у справі № 360/3045/21, яке набрало законної сили 10.09.2021, зокрема, зобов`язано Головне управління Національної поліції в Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 07 листопада 2015 року по 31 жовтня 2017 року (арк. спр. 57-61).
На виконання вказаного рішення суду Головним управлінням Національної поліції в Луганській області 30.08.2021 року проведено нарахування та виплату позивачу індексації в сумі 3324,54 грн, що підтверджено роздруківкою про зарахування коштів (арк. спр. 62).
Таким чином, остаточний розрахунок з позивачем проведено тільки 30.08.2021.
Довідка Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Луганській області від 02.09.2021 № 1050/111/22-2021 (арк. спр. 83) свідчить, що позивачем у березні 2020 року відпрацьовано 31 календарний день, у квітні 2020 року - 30 календарних днів, разом за два повні місяці, що передували звільненню, позивачем фактично відпрацьовано 61 день; заробітна плата (грошове забезпечення) за березень 2020 року склала 15108,78 грн, за квітень 2020 року - 14498,09 грн, разом - 29606,87 грн, середньоденна заробітна плата складає 485,36 грн.
Суд першої інстанції, визначаючи суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка  має бути виплачена позивачу, виходив  з компенсаційного характеру заходів відповідальності у цивільному праві, з розміру грошового забезпечення позивача, виплаченого із затримкою, що відповідач виконав судове рішення протягом десяти днів з дня набрання ним чинності, а також з принципів розумності, справедливості та пропорційності.
Оцінка суду.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).
Відповідно до частин першої та другої статті 94 Закону № 580-VIII поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 15 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» (далі - Постанова № 988) та Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.
Пунктом 1 Постанови № 988 встановлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
На підставі пункту 3 Порядку № 260 грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Наведені норми законодавства свідчать, що нерозповсюдження на поліцейських приписів КЗпП України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
На підставі частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яким врегульовано оплату праці поліцейських, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому за аналогією закону до спірних відносин слід застосувати норми статей 116, 117 КЗпП України  та поширити останні на спірні правовідносини, які виникли під час звільнення позивача зі служби в органах поліції.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно частини другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Згідно статті  116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. 
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
З огляду на викладене є неприйнятними доводи апелянта-відповідача про непоширення норм КЗпП  на спірні правовідносини при відсутності спору щодо розміру належних сум при звільненні.
Враховуючи вищезазначені положення законодавства суд першої інстанції вірно визначив, що у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати при звільненні компенсації за невикористані календарні дні додаткових відпусток як учаснику бойових дій та індексації грошового забезпечення.
При визначенні розміру середньої заробітної плати застосовуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі – Порядок №100).
Абзацами першим, другим пункту 3 Порядку № 100 передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. 
Пунктом 4 Порядку № 100 регламентовано, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються:
а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками);
б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);
в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових);
г) премії за результатами щорічного оцінювання службової діяльності, за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності);
д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо;
е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати;
є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором;
ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування;
з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку;
и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо;
і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування;
ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством);
й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства;
л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати;
м) заробітна плата, яка нарахована за час роботи у виборчих комісіях, комісіях всеукраїнського референдуму;
н) винагороди державним виконавцям.
о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання 
службових обов`язків.
Згідно з абзацом дев`ятнадцятим пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
На підставі пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за № 669/28799, затверджено «Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських» (далі - Порядок № 260).
Згідно з пунктом 9 розділу І Порядку № 260 при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.
На підставі пункту 15 розділу І Порядку №260 (…) у разі звільнення зі служби грошове забезпечення поліцейським виплачується по день їх звільнення зі служби в поліції включно.
Аналіз Порядку № 100 та Порядку № 260 свідчить, що нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським проводиться шляхом множення середньоденного грошового забезпечення на число календарних днів, які мають бути оплачені за середнім грошовим забезпеченням. 
Середньоденне грошове забезпечення поліцейського обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню, та визначається діленням грошового забезпечення за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні на число календарних днів за цей період. 
Нарахування середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні поліцейським здійснюється з розрахунку посадового окладу, установленого за основною штатною посадою, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії за останні 2 календарні місяці роботи перед звільненням. При цьому, до розрахунку не включається винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, антитерористичних операціях та інших заходах в умовах особливого періоду, а також інші виплати, передбачені пунктом 4 Порядку № 100.
Як свідчить довідка Головного управління Національної поліції в Луганській області від 02.09.2021 року №1050/111/22-2021 про середньомісячне та середньоденне грошове забезпечення за останні повні два місяці перед звільненням позивачу нараховано заробітну плату, яка враховується для розрахунку в березні 2020 року в розмірі 15108,78 грн., у квітні 2020 року в розмірі 14498,09 грн. Кількість відпрацьованих днів складає 61.
Таким чином, середньоденне грошове забезпечення позивача складає 485,36 грн. (15108,78 + 14498,09 / 61).
Суд при розрахунку середньоденного грошового забезпечення не приймає посилання апелянта-позивача на довідку управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУ НП в Луганській області від 21.07.2021 року №1262/111/22-2021, оскільки в цій довідці до виплат за останні два місяці роботи позивача (березень-квітень 2020 року) включені виплати, які не враховуються  при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до п.4 Порядку №100.
Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 03.07.2020 року.
Період затримки розрахунку з позивачем починається з 04.07.2020 року.
Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведений 30.08.2021 року (виплата індексації на підставі судового рішення)
Таким чином, період затримки розрахунку при звільненні становить з 04.07.2020 по 30.08.2021 року, всього 423 календарних  дні.
Розмір середнього грошового забезпечення за  весь час затримки розрахунку становить:  485,36 грн Х 423 дні = 205307,28 грн.
Однак,  Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-113цс16).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №825/325/16, від 23 грудня 2020 року у справі №825/1732/17, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку, суду необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те, що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інші обставин справи.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку.
Висновки Верховного Суду обов`язкові для врахування відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Таким чином, за алгоритмом, запропонованим у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2020 року у справі №  480/3105/19,  сума відшкодування (середнього заробітку) має бути пропорційною (у відсотковому відношенні) частці заборгованості (компенсації за невикористані відпустки, індексації) у загальній сумі виплат, які належало виплатити позивачеві при звільненні.
Як свідчить довідка про доходи (а.с.31)  позивачу при звільненні в липні 2020 року  нараховано 56178,37 грн.
При цьому, відповідачем при звільненні позивача не виплачена сума  компенсації за невикористані дні відпустки в розмірі 19428,57 грн  (а.с.78) та індексація в розмірі 3324,54 грн (а.с.62) (19428,58 + 3324,54 грн), всього 22753,11 грн.
Таким чином, відповідач при звільненні повинен був виплатити позивачу 78931,48 грн (56178,37 грн + 22753,11 грн)
Частка компенсації та відпускних від належних позивачу, як звільненому працівникові, сум становить 28,83 % (22753,11 грн х 100% : 78931,48 грн)
Розмір середнього заробітку позивача за весь час затримки розрахунку становить: 205307,28 грн, отже 28,83% від цієї суми становить 59190,09 грн.
Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з урахуванням пропорційного розрахунку в розмірі 59190,09 грн.
На підставі викладеного  суд частково погоджується з доводами апелянта - позивача, що судом першої інстанції в своєму рішенні неправильно застосовано принцип співмірності при визначенні розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку при звільненні.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до положень частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Суд в межах доводів апеляційної скарги позивача вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, тому апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню,  рішення суду першої інстанції – зміні в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги відповідача відсутні.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як визначено в частині третій  статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
На підставі частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року виправлено описку, допущену в рішенні Луганського окружного адміністративного суду від 25.10.2021 по справі № 360/4173/21 та після абзацу п`ятого резолютивної частини рішення суду від 25.10.2021 по справі № 360/4173/21 додано абзац такого змісту: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908,00 грн».
Суд першої інстанції неправильно визначив розмір судового збору на користь позивача, оскільки сума середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні складає  2000 грн, стягнення компенсації втрати частини доходу 1859,31 грн, тому з урахуванням принципу пропорційності  до розміру задоволених позовних вимог ця сума повинна була складати 32,34 грн, а не 908 грн.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про зміну рішення суду першої інстанції, тому підлягає зміні на користь позивача сума судових витрат по справі відповідно до приписів чч.3,6 ст.139 КАС України.
При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 1920,63 грн (а.с. 40).
За подачу апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у сумі 1362 грн.
На користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 847,72 грн.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Луганській області на рішення  Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21  – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 області на рішення  Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21 – задовольнити частково.
Рішення Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21 – змінити.
В абзаці третьому резолютивної частини рішення Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21   – слова та цифри «2000,00 грн (дві тисячі грн. 00 коп.)» замінити словами та цифрами «в сумі 59190 (п`ятдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто) гривень 09 копійок.
Абзац шостий резолютивної частини рішення Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21 щодо стягнення судових витрат по справі з урахуванням ухвали Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 17.11.2021 року викласти в редакції:
«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Луганській області (код ЄДРПОУ 40108845) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 847,72 грн.» 
В  іншій частині рішення Луганського  окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2021 року у справі  №360/4173/21 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття 28 червня 2022  року.
Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення в порядку, визначеному ст.328 КАС України.
Повне судове рішення складено 28 червня 2022 року.

Головуючий суддя                                                                                   І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                        А.В. Гайдар

                                                                                                                     Е.Г. Казначеєв