ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3289/22 Справа № 201/2760/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2022 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року 
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору –  ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину ,–

                                        В С Т А Н О В И Л А:

       У березні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину.
       Позов мотивований тим, що 25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. було посвідчено довіреність за реєстровим №755, якою померла ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, а саме подарити ОСОБА_1 належні їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Висновком наданим Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз від 10.03.2020 року зазначено, що підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності від 25 листопада 2015 року виконано не ОСОБА_4 . 
       З огляду на викладене, просив суд визнати недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755. 

       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року позов ОСОБА_2 - задоволено.
       Визнано недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755. 
       Рішення суду мотивовано тим, що непідписання стороною правочину, який вчиняється у письмовій формі, свідчить про відсутність волевиявлення на укладення цього правочину та є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

       Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
       В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що майно, право на дарування якого передбачено довіреністю, належить ОСОБА_1 , оскаржена довіреність стосується безпосередньо прав ОСОБА_1 , однак він не був залучений до участі у справі.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року залучено ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова мотивована тим, що у даній справі рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 у зв`язку з чим апеляційне провадження за його апеляційною скаргою необхідно було закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року ухвала Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору — не скасована.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2022 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2  – адвоката Горовенко Любові Михайлівни про закриття апеляційного провадження  за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року у цивільній справі № 201/2760/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним правочину було відмовлено.
Підставою відмови у задоволенні заявленого клопотання колегія суддів зазначила те, що Верховний Суд, частково задовольняючи касаційну скаргу та скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду передав справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, тобто не на стадію вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.
Крім того, судом касаційної інстанції не було скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, якою ОСОБА_1 було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, що унеможливлює застосування положень п. 3 ч. 1 с. 362 ЦПК України.
Тобто, на час повторного перегляду справи у апеляційній інстанції, колегія суддів зважає увагу на наявну у справі ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року про залучення ОСОБА_1 до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, і якою на теперішній час процесуальний статус ОСОБА_1 у зазначеній справі визначено, саме як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. А тому, колегія суддів при новому перегляді справи позбавлена можливості вважати ОСОБА_1 , як такого, що не є учасником справи.
       Зважаючи на викладене,  колегія суддів вважає за необхідне клопотання представника  ОСОБА_2 –  ОСОБА_5 про закриття апеляційного провадження  залишити без задоволення.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Судом встановлено, що ОСОБА_2 , є спадкоємцем ОСОБА_4 відповідно до заповіту, який був посвідчений 08 серпня 1997 року державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бутовою А.Г. за реєстровим №3-2068 (т.1а.с. № 9).
        ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (т.1а.с. № 8).
       25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В. було посвідчено довіреність за реєстровим №755, якою ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_3 представляти її інтереси, а саме подарити ОСОБА_1 належні їй нежитлові приміщення, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1а.с. № 10-11).
       Згідно з консультаційним повідомленням експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року підпис та рукописний запис «Брюховецька ЛП», електрофотографічне зображення яких міститься у рядку «ПІДПИС» електрофотокопїї довіреності від 25 листопада 2015 року, що складена від імені Брюховецької Л.П., посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №755 - виконані не ОСОБА_4 (т.1а.с. № 13-18).
Встановлено, що у справі, яка переглядається, рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В., зареєстровану в реєстрі за № 755.

       З апеляційною скаргою на вказане судове рішення до суду апеляційної інстанції звернувся ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, але вважав, що суд першої інстанції, оскаржуваним рішенням, вирішив питання про його права та обов`язки. В апеляційній скарзі посилався на те, що майно, право на дарування якого передбачено довіреністю, належить йому, а оскаржена довіреність стосується безпосередньо його, однак він не був залучений до участі у справі.
       Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
       Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
       Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України). 
Аналіз указаних норм дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи – учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. У разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021року у справі № 404/8546/19 (провадження № 61-18619св20) зазначено, що «за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність)».
       До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постановою від 12 січня 2022 року, вказавши що у справі № 201/2760/20 не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 , у зв`язку з чим апеляційне провадження за його апеляційною скаргою необхідно було закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України.
Крім того, Верховний Суд зазначив, що за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність), а рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року, яким визнано недійсною довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С. В., зареєстровану в реєстрі за № 755, не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_1 .
       Проте, як убачається з матеріалів справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду своєю постановою від 12 січня 2022 року, скасовуючи постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 березня 2021 року та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, не було скасовано ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року, якою було залучено ОСОБА_1 до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, тобто суд касаційної інстанції погодився, що дана особа визначена, як учасник спірних правовідносин. 
Таким чином, на час перегляду оскаржуваного рішення місцевого суду судом апеляційної інстанції, процесуальний статус ОСОБА_1 у зазначеній справі визначено, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, що в свою чергу унеможливлює на даній стаді процесу застосування судом апеляційної інстанції положень п. 3 ч. 1 с. 362 ЦПК України.
        Крім того, як убачається з матеріалів справи та оскаржуваного рішення місцевого суду, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з доведеності того, що непідписання стороною правочину, який вчиняється у письмовій формі, свідчить про відсутність волевиявлення на укладення цього правочину та є підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. 
Такого висновку суд першої інстанції дійшов, посилаючись саме на консультаційне повідомлення експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року, проведене на підставі наданої копії довіреності від 25.11.2015 року складеної від імені Брюховецької Л.П., посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №755. 
Так, згідно до вищевказаного консультативного повідомлення, підпис та рукописний запис «Брюховецька ЛП», електрофотографічне зображення яких міститься у рядку «ПІДПИС» електрофотокопїї довіреності від 25 листопада 2015 року, що складена від імені Брюховецької Л.П., посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрована в реєстрі нотаріальних дій за №755 - виконані не ОСОБА_4 (т.1а.с. № 13-18).
       Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
       Як вбачається із консультаційного повідомлення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року, всупереч вимог чинного законодавства, а саме вимог ст. 102 ЦПК України експерт не був повідомлений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
       Крім того, дане консультаційне повідомлення Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року було проведене за копією довіреності від 25 листопада 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755. 
       В той час, згідно п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 № 53/5(у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 № 1950/5) для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. 
Як убачається з тексту самого консультативного повідомлення, яке було надано до сіду першої інстанції в копії, та без належного засвідчення, що заявник обізнаний, що консультативне повідомлення не являється висновком експерта. 
Інших належних доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог позивач не надавав до суду першої інстанції. Не звертався до суду з відповідними клопотаннями щодо забезпечення доказів у справі, а саме витребування оригіналу оскаржуваної довіреності. Не заявляв клопотань щодо призначення судової посмертної почеркознавчої експертизи.
       Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
       Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
       Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

       Вирішення цієї цивільної справи та ухвалення у ній відповідного законного й обґрунтованого рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Усі ці складові могли бути з`ясовані лише у процесі доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК України, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.
       Подавши свої докази, позивач реалізував своє право на доказування і одночасно виконав обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставин.
       
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Судом апеляційної інстанції було роз”яснено процесуальні права та обов”язоки сторін, у тому числі і право сторін на звернення до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення у справі відповідної судової експертизи та з обов”язковим обгрунтуванням підстав щодо несвоєчасності заявлення такого клопотання. 
Відповідних клопотань в суді апеляційної інстанції не було заявлено.
Як було пояснено представником позивача, ними не заявлялись клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, а ні в суді першої інстанції, а ні апеляційної з тих підстав, що у них відсутній оригінал оскаржуваної довіреності. 
Слід також зазначити, що під час розгляду справи ні у суді першої, ні апеляційної інстанції сторона позивача у разі наявності труднощів щодо витребування оригіналу довіреності від 25 листопада 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, про що також було наголошено в суді апеляційної інстанції, але під час розгляду цієї справи цього зроблено не було, відповідних клопотань не заявлялось. 

       Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було помилково взято до уваги консультаційне повідомлення експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз від 10 березня 2020 року, оскільки останнє є неналежним та недопустимим доказом у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України.
       Крім того, суду апеляційної інстанції був наданий висновок експерта №СЕ-19/104-21/14564-ПЧ від 27.05.2021 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 12021040000000019, згідно якого підпис від імені ОСОБА_4 , рукописний текст “ ОСОБА_4 ” в графі “Підпис” довіреності серії НАР 752756 від 25.11.2015, зареєстрованій в реєстрі за № 755 — виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою.
       Проте, колегія суддів не може взяти вказаний висновок експерта до уваги, зважаючи на наступне.
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 (провадження № 61-976св20) та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) зазначено: «Відповідно до частин першої та третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. За змістом статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції».
       За змістом частин 1-3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
       За відсутності поважних причин неподання нового доказу до суду першої інстанції апеляційний суд не має права досліджувати цей доказ, поданий позивачем в апеляційній інстанції (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 638/13998/14-ц, аналогічний правова позиція Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 458/867/15-ц). 
       У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18 зазначено, що:
       «при цьому апеляційним судом обґрунтовано відхилено клопотання позивача про приєднання до матеріалів справи витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2019 № 615/0/45-19 через те, що цей витяг датований вже після прийняття рішення судом першої інстанції, тобто це доказ, який взагалі не існував на момент розгляду спору по суті судом першої інстанції.
       Така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів.
       Правова позиція з цього питання викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №911/3250/16, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 26.02.2019 у справі №913/632/17 та від 06.03.2019 у справі №916/4692/15».
       Такий правовий висновок викладений у Постанові ВС від 10.03.2021 по справі № 522/16044/20 .
       Зважаючи на викладене, висновок експерта № СЕ-19/104-21/14564-ПЧ від 27.05.2021 за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної у кримінальному провадженні № 12021040000000019, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позивачем порушено порядок подання доказів під час розгляду цієї справи. 
Вказаний доказ не існував на час ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції. А на теперішній час кримінальне провадження, в якому було проведено надану почеркознавчу експертизу, до суду не передано, тривають слідчі дії.
       Надавши до апеляційного суду нові докази по справі, позивач жодним чином не обґрунтував та не підтвердив за допомогою належних засобів доказування факт неможливості подання ним таких нових доказів в ході розгляду справи у суді першої інстанції, що в свою чергу унеможливлює їх прийняття судом апеляційної інстанції. 
       
       Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у ході розгляду справи позивачем не було доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_4 не підписувала довіреність від 25 листопада 2015 року, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренко С.В., зареєстровану в реєстрі за №755, що б свідчило про відсутність волевиявлення на укладення цього правочину та було б підставою для визнання його недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Крім того, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням дійсно порушено права апелянта, зважаючи на те, що апелянта ОСОБА_1 ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року було залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Зазначена ухвала не оскаржена та не скасована. Тобто, апелянт вже є учасником справи. Крім того, саме у даних правовідносинах, позивачем у справі є не безпосередньо особа, яка надавала оскаржувану довіреність, а її спадкоємець, який обґрунтовував свої вимоги тим, що наявністю вказаної довіреності порушено його право на отримання спадщини, яка відкрилась після смерті його матері за заповітом та на конкретне майно, яке перейшло у власність іншої особи, ще за життя спадкодавця та на підставі оскаржуваного правочину. У зв”язку з чим, колегія вважає, що вищевказане дає підстави, саме за зазначених правовідносин, та встановлених обставин відійти від позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021року у справі № 404/8546/19 (провадження № 61-18619св20) якою визначено, що «за позовом особи, яка видала довіреність, про визнання недійсною цієї довіреності, належним відповідачем є повірений (особа, якій видано довіреність)», оскільки позивач не є особою, яка видала довіреність.

       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Отже, колегія дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, скасування рішення та ухвалення нового судового про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки, встановлення належності відповідачів, обгрунтованості позову та доведеності заявлених позовних вимог належними доказами є обов”язком суду під час розгляду справи.
Крім того, колегія вважає, що за встановлених обставин у даній справі, позивач не позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених прав за інших правових обґрунтувань.
На підставі статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 261, 20 грн. за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 квітня 2020 року – скасувати та ухвалити нове.
У задоволенні позову  ОСОБА_2 до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору –  ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину – відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 261, 20 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко