КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №754/4245/18                                                                             головуючий у суді І інстанції: Галась І.А.
провадження №22-ц/824/5710/2022                                                     головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
07 червня 2022 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Суханової Є.М., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Гайдаєнко В.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни  та ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року в справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни, заінтересована особа: ОСОБА_1 ,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_2 звернулась до суду зі скаргою на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни, заінтересована особа: ОСОБА_1 .
Скаржник обґрунтовуючи свої вимоги зазначила, що Деснянським районним судом м. Києва 17.12.2018 року ухвалено рішення у цивільній справі № 754/4245/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Ковальчука Сергія Павловича, третя особа ОСОБА_3 про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав, яким: позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.11.2015 року № 26563472 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 704 грн. 80 коп. в рахунок судового збору, сплаченого при подачі позову до суду. Стягнути з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука Сергія Павловича на користь ОСОБА_2  704 грн. 80 коп. в рахунок судового збору, сплаченого при подачі позову до суду. 
Рішенням Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року залишено без змін. Постановою Верховного суду від 10.06.2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17.12.2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14.03.2019 року без змін. 
26 січня 2021 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Федорченком Романом Анатолійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64192014. 
19 травня 2021 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлією Анатоліївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 64192014. Підставою для закінчення виконавчого провадження  зазначено: «Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2021 року державним реєстратором 20.10.2020 рокута 16.11.2015 року квартиру     АДРЕСА_2 , зареєстровано за  ОСОБА_2 . Отже, стягувач фактично володіє даною квартирою, рішення виконано». При цьому державними виконавцями, у яких на виконанні перебувало виконавче провадження № 64192014, не вчинено взагалі жодних дій, спрямованих на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року.
У ОСОБА_2  відсутній доступ до її квартири та є перешкоди у користуванні нею. Отже, належну ОСОБА_2  квартиру їй фактично не було передано, що унеможливлює здійснення нею всіх прав як власника квартири, а тому немає підстав вважати, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року виконане державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлією Анатоліївною і виконавче провадження № 64192014 року може бути закінчене.
У зв`язку із вищезазначеним, просила: визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни щодо винесення постанови від 19.05.2021 рокупро закінчення виконавчого провадження ВП № 64192014. Скасувати постанову державного виконавця Деснянського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Пічкур Юлії Анатоліївни від 19.05.2021 рокупро закінчення виконавчого провадження ВП № 64192014.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року скаргу ОСОБА_2 на рішення, дії, бездіяльність державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни задоволено частково. Скасовано постанову державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни від 19 травня 2021 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 64192014.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції державний виконавець Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Ю.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні скарги. 
Вказує, що резолютивна частина рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року виконана та посилається на практику Великої Палати Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, у яких зазначено, що однією з підстав державної реєстрації є рішення суду, а тому виконання рішення про витребування нерухомого майна полягатиме у внесенні державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису. Також посилається на постанову Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №2-690/11. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та відмовити у задоволенні скарги. 
Вважає, що суд першої інстанції в порушення ст. 451 ЦПК ухвалив рішення про скасування постанови державного виконавця, одночасно дії державного виконавця неправомірними не визнано. Вказує, що стягувач володіє квартирою і рішення виконанні вказане виконавче провадження не стосується питання права користування стягувачем квартирою. Посилається на практику Верховного Суду у постанові від 24 листопада 2021 року у справі №908/3994/4
Адвокат Вареник А.М., який діє в інтересах ОСОБА_2 подав відзиви на апеляційні скарги, у яких просив апеляційні скарги державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни  та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року залишити без змін.
Інші учасники справи відзиви на апеляційні скарги, у встановлений апеляційним судом строк не подали.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Задовольняючи скаргу в частині вимог про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що  належну ОСОБА_2  квартиру їй фактично не було передано, що унеможливлює здійснення нею всіх прав як власника квартири. Для встановлення фактичного володіння необхідним є встановлення такого фактичного відношення особи до речі, яке відповідатиме прагненню особи панувати над річчю. Таке фактичне панування є наявним у всіх тих ситуаціях, коли володілець за умови нормального ходу речей може розраховувати на те, що річ перебуває і буде перебувати фактично під його владою. Тому, постанова про закриття виконавчого провадження № 64192014 від 19.05.2021, винесена передчасно і не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні скарги в частині визнання дій державного виконавця неправомірними 
Однак, такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Встановлено, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року у цивільній справі № 754/4245/18  позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П., третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна та скасування рішення про державну реєстрацію прав задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 . Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 листопада 2015 року № 26563472 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ковальчука С. П. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року залишено без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року.
 Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 було залишено без задоволення, залишено без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 грудня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2019 року.
В тексті вказаного судового рішення міститься посилання на заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року у справі № 754/6442/16-ц, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Грек А.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Більшина С.О., про визнання договорів недійсними задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 16 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Більшиною С.О., зареєстрований в реєстрі за № 1216. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року залишено без змін заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 754/6442/16-ц скасовано постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року і передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Підставою для скасування постанови Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року стало порушення апеляційним судом норм процесуального права при вирішенні клопотання сторони про призначення судової почеркознавчої експертизи. 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року у справі № 754/6442/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року - без змін.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 754/6442/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 листопада 2017 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року залишено без змін.
26 січня 2021 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Федорченком Романом Анатолійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 64192014.
19 травня 2021 року державним виконавцем Деснянського РВ ДВС у місті Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлією Анатоліївною винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 64192014.
Як підстави для закінчення виконавчого провадження було зазначено: «Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.03.2021 року державним реєстратором 20.10.2020 року та 16.11.2015 року квартиру  АДРЕСА_2 , зареєстровано за стягувачем  ОСОБА_2 . Отже, стягувач фактично володіє даною квартирою, рішення виконано».
Статтями 129, 129? Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Вказані конституційні положення знайшли своє продовження у ЦПК України, а також у Законі України «Про судоустрій і статус суддів». Так, частинами першою, другою статті 18 ЦПК України та частинами другою, четвертою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» регламентовано, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відтак, забезпечення виконання судових рішень покладається, у тому числі, на суди, які, здійснюючи судовий контроль та застосовуючи інші процесуальні засоби, сприяють реалізації конституційної засади обов`язковості судового рішення.
На важливість належного виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
Так, за позицією Конституційного Суду України, висловленою у рішенні від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 (справа щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення)) судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина, і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України (абзац 15 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002); право на судовий захист є гарантією реалізації інших конституційних прав і свобод, їх утвердження й захисту за допомогою правосуддя (абзац 8 пункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 23 листопада 2018 року № 10-р/2018). Отже, як випливає з наведеного, держава повинна повною мірою забезпечити реалізацію гарантованого статті 55 Конституції України права кожного на судовий захист.
Забезпечення державою виконання судового рішення як невід`ємної складової права кожного на судовий захист закладено на конституційному рівні у зв`язку із внесенням Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» від 02 червня 2016 року № 1401-VIII змін до Конституції України та доповненням її, зокрема, статті 129-1, частиною другою якої передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Конституційний Суд України, взявши до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні висновки щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, дійшов висновку, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia», заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).
Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлені такі заходи примусового виконання рішень: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) проводити перевірку виконання юридичними особами незалежно від форми власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну; 4) за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі потреби примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників поліції, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке згідно із законом можливо звернути стягнення. Примусове проникнення на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень у зв`язку з примусовим виконанням рішення суду про виселення боржника та вселення стягувача і рішення про усунення перешкод у користуванні приміщенням (житлом) здійснюється виключно на підставі такого рішення суду; 5) безперешкодно входити на земельні ділянки, до приміщень, сховищ, іншого володіння боржника - юридичної особи, проводити їх огляд, примусово відкривати та опечатувати їх; 6) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 7) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 8) здійснювати реєстрацію обтяжень майна в процесі та у зв`язку з виконавчим провадженням; 9) використовувати за згодою власника приміщення для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника за їхньою згодою для перевезення майна; 10) звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ, із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа у випадках, передбачених цим Законом, до суду, який видав виконавчий документ, - із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, про відстрочку чи розстрочку виконання рішення; 11) приймати рішення про відстрочку та розстрочку виконання рішення (крім судових рішень), за наявності письмової заяви стягувача; 12) звертатися до суду з поданням про розшук дитини, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 13) звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; 14) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що перебувають у виконавчому провадженні. У разі якщо боржник без поважних причин не з`явився за викликом виконавця, виконавець має право звернутися до суду щодо застосування до нього приводу; 15) залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання; 16) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 17) застосовувати під час примусового виконання рішень фото- і кінозйомку, відеозапис; 18) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 19) у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; 20) залучати в разі потреби до проведення чи організації виконавчих дій суб`єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 21) отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком; 22) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Ради Європи № R (80) 2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Ради від 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями необхідно розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини, викладеної справах «Класс та інші проти Німеччини» від 6 вересня 1978 року, «Фадєєва проти Росії» від 09 червня 2005 року, «Кумпене і Мазере проти Румунії» від 17 грудня 2004 року, завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, а тому суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.
Отже суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до ч. 1 ст. 63 ЗУ «Про виконавче провадження» рішеннями немайнового характеру є рішення, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Порядок виконання рішень немайнового характеру регулюється Розділом VIII ЗУ «Про виконавче провадження». До рішеннями немайнового характеру, які підлягають примусовому виконанню, відносяться: рішення про відібрання дитини, встановлення побачення з дитиною, усунення перешкод у побаченні з дитиною (статті 64, 64? Закону ЗУ «Про виконавче провадження»); про поновлення на роботі (стаття 65 Закону № ЗУ «Про виконавче провадження»); про виселення божника (стаття 66 Закону ЗУ «Про виконавче провадження»); про вселення стягувача (стаття 67 Закону ЗУ «Про виконавче провадження»); інші рішення, за якими боржника зобов`язано особисто вчинити певні дії на користь стягувача чи утриматися від здійснення таких дій.
У разі задоволення позову про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові (пункт 116 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження №61-2627ск21).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частинні скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, оскільки рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні. Крім того, обов`язком державного та приватного виконавця є вжиття всіх передбачених законом заходів для виконання судового рішення. Якщо державному чи приватному виконавцю незрозуміло рішення, порядок його виконання, то виконавець не позбавлені можливості звернутись до суду з заявою про роз`яснення рішення суду, про встановлення порядку виконання рішення.
Дії державного виконавця щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження порушують право стягувача на справедливий судовий захист, невід`ємною складовою якого є право на виконання судового рішення, та призводить до безпідставного невиконання судового рішення протягом тривалого часу, отже в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення скарги в цій частині.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).  Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Виконання судового рішення охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Відтак, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення скарги в частині визнання неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни щодо винесення постанови від 19.05.2021 рокупро закінчення виконавчого провадження ВП № 64192014.
Разом з цим, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду в частині скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційних скаргах.
Доводи апеляційних скарг державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Ю.А. та Малакі Т.Т. частково заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Ю.А. про те, що резолютивна частина рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17.12.2018 року виконана та посилається на практику Великої Палати Верховного Суду у постановах від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, у яких зазначено, що однією з підстав державної реєстрації є рішення суду, а тому виконання рішення про витребування нерухомого майна полягатиме у внесенні державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису. Також посилається на постанову Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №2-690/11, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки виконання рішення про витребування майна передбачає вчинення державним чи приватним виконавцем дій щодо вилучення такого майна у боржника та передачу його стягувачу, а не обмежується лише діями виконавця щодо перевірки виконання рішення боржником. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16 (провадження №61-2627ск21).
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в порушення ст. 451 ЦПК ухвалив рішення про скасування постанови державного виконавця, одночасно дії державного виконавця неправомірними не визнано, заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що стягувач володіє квартирою і рішення виконанні вказане виконавче провадження не стосується питання права користування стягувачем квартирою, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки  рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження», шляхом вилучення майна у боржника і передачі стягувачу предметів, зазначених у рішенні.
Посилання на практику Верховного Суду у постанові від 24 листопада 2021 року у справі №908/3994/14, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки правовідносини ікі встановлені у зазначеній справі не є релевантними до даних правовідносин у справі, що розглядається. Справа на яку посилається скаржник, розглядалась у порядку господарського судочинства, щодо повернення виконавчого документу.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційних скарг державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Ю.А. та Малакі Т.Т. частково заслуговують на увагу, висновки суду в частині відмови у визнанні неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції в цій частині прийнята з порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги у цій частині у відповідності до ст. 376 ЦПК України.  
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу державного виконавця Деснянського РВ ДВС у м. Києві ЦМРУ Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатолівни задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2021 року скасувати в частині відмови у задоволені скарги ОСОБА_2 щодо визнання неправомірними дій державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Визнати неправомірними дії державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пічкур Юлії Анатоліївни щодо винесення постанови від 19.05.2021 рокупро закінчення виконавчого провадження ВП № 64192014.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «07» червня 2022 року.
 
Головуючий суддя	Л.П. Сушко      	
Судді	Є.М. Суханова      	
 	О.І. Сліпченко