ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2022 року
м. Хмельницький

Справа № 681/668/21
Провадження № 22-ц/4820/550/22

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Костенка А.М., Янчук Т.О.,
       секретар        судового засідання        Журбіцький В.О.,
       з участю        позивачки         ОСОБА_1 ,
               відповідача         ОСОБА_2 ,
               представника відповідача         ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Полонської міської ради Хмельницької області, Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області, третя особа – ОСОБА_4 , про визнання недійсною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним наказу про передачу земельної ділянки у власність і скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2021 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Полонської міської ради Хмельницької області (далі – Міськвиконком), Головного управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Хмельницькій області (далі – Держгеокадастр), третя особа – ОСОБА_4 , про визнання недійсною та скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним наказу про передачу земельної ділянки у власність і скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.
ОСОБА_1 зазначила, що вона є власницею 13/100 частки нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 . Інші 40/100 частки цієї будівлі належать позивачці як спадкоємиці свого чоловіка, ОСОБА_5 , а 47/100 частки – належать ОСОБА_4 як спадкоємиці своєї матері, ОСОБА_6 (в обох випадках право на спадщину не оформлено).
Наказом Держгеокадастру від 13 квітня 2017 року №22-6803-СГ затверджено проект землеустрою та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,55 га (кадастровий номер 6823685500:03:005:0043), розташовану за межами населених пунктів колишньої Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області та призначену для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього наказу 22 червня 2018 року зареєстровано право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Під час виготовлення позивачкою технічної документації із землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташована належна їй нежитлова будівля, з`ясувалося, що ця ділянка накладається на земельну ділянку з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043.
У зв`язку з набуттям права власності на нежитлову будівлю до позивачки перейшло право користування земельною ділянкою, на якій будівля розміщена, наразі, відповідачі створюють їй перешкоди у користуванні землею.
За таких обставин ОСОБА_1 просила суд:
усунути перешкоди у користуванні нею земельною ділянкою шляхом визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043 у Державному земельному кадастрі, площею 0,55 га, яка розташована на території колишньої Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області, на даний час Полонської об`єднаної територіальної громади Шепетівського району Хмельницької області, АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням 01.03 для ведення особистого селянського господарства та передану у власність ОСОБА_2 ;
визнати недійсним наказ Держгеокадастру від 13 квітня 2017 року №22-6803-СГ про надання земельної ділянки площею 0,55 га, кадастровий номер 6823685500:03:005:0043, у власність ОСОБА_2 ;
скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію прав №26785817 від 22 червня 2018 року на земельну ділянку з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полонського районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2021 року позов задоволено.
Визнано недійсним наказ Держгеокадастру №22-6803-СГ від 13 квітня 2017 року, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,5500 га (кадастровий номер 6823685500:03:005:0043) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що розташована за межами населених пунктів Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області.
Скасовано у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки загальною площею 0,5500 га (кадастровий номер 6823685500:03:005:0043) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення, що розташована за межами населених пунктів Новоселицької сільської ради АДРЕСА_2 .
Скасовано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 0,5500 га (кадастровий номер 6823685500:03:005:0043) для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами населених пунктів Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1585072168236.
Стягнено з Держгеокадастру на користь ОСОБА_1 50 відсотків понесених нею витрат по сплаті судового збору, що становить 908 грн. Решту 50 відсотків витрат у розмірі 908 грн компенсовано позивачці за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Суд першої інстанції керувався тим, що внаслідок набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,55 га з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043 відбулося її часткове накладення на земельну ділянку, на якій розташована належна ОСОБА_1 нежитлова будівля. Оспорюваний наказ Держгеокадастру не відповідає вимогам закону та порушує права ОСОБА_1 , а тому мають місце підстави для визнання його недійсним. Водночас речове право ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043 слід припинити, а реєстрацію цієї ділянки у Державному земельному кадастрі – скасувати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами накладення земельних ділянок і порушення своїх прав у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим підстави для скасування наказу Держгеокадастру, державної реєстрації речового права ОСОБА_2 і державної реєстрації земельної ділянки відсутні. Суд першої інстанції не з`ясував усі обставини, не дотримався принципу диспозитивності цивільного судочинства, не застосував норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , Держгеокадастр і ОСОБА_4 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.
Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.
Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, ст. 26 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі – Закон №1952-IV) і не дотримався положень статей 4, 5, 13, 81 ЦПК України.
У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 2 червня 2009 року, виданого Новоселицькою сільською радою Полонського району Хмельницької області, ОСОБА_1 є власницею 13/100 частки нежитлової будівлі загальною площею 233,3 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_2 . Інші 40/100 частки цієї будівлі належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , єдиною спадкоємицею якого є ОСОБА_1 , а 47/100 частки – належали померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 .
Згідно договору купівлі-продажу від 3 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Полонського районного нотаріального округу Хмельницької області Бондар С.М. (зареєстровано в реєстрі за №3142), ОСОБА_2 набув право власності на нежитлову будівлю загальною площею 251,6 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_2 .
19 березня 2014 року у Державному земельному кадастрі зареєстровано земельну ділянку площею 0,5500 га (кадастровий номер 6823685500:03:005:0043), розташовану за межами населених пунктів Новоселицької сільської ради Полонського району Хмельницької області, АДРЕСА_2 , та призначену для ведення особистого селянського господарства (код цільового призначення земель – 01.03).
Наказом Держгеокадастру від 13 квітня 2017 року №22-6803-СГ затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,55 га з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043. На підставі цього наказу 22 червня 2018 року державний реєстратор зареєстрував право власності ОСОБА_2 на цю ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 26785817).

Щодо вимоги про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та скасування її державної реєстрації

Застосовані норми права

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України ( яка розміщена у главі 29 ЦК України) власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Одним із видів речового права на чуже майно є право користування (ч. 1 ст. 395 ЦК України).
В силу ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка – це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Із положень ст. 79-1 ЗК України слідує, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Як передбачено ч. 1 ст. 193 ЗК України, державний земельний кадастр – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом (ст. 202 ЗК України).
Відповідно до ч. 10 ст. 24 Закону України від 7 липня 2011 року №3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, серед іншого, й у разі ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Статтею 120 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Аналогічним чином перехід права на земельну ділянку при придбанні житлового будинку, будівлі або споруди, що розміщені на ній, унормовано у статі 377 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин).
За змістом ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом застосування передбачених законом способів.
В силу ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Із положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України слідує, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України).
За змістом ст. 102 ЦПК України висновок експерта – це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
В силу ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.
Названі норми чинного законодавства визначають право власника майна вимагати усунення будь-яких порушень свого права від інших осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним. Одним із таких способів захисту порушеного права є вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов).
Підставою для подання такого позову є вчинення іншою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування, володіння і розпоряджання майном, а також факти, що підтверджують дії відповідачів у створенні позивачу перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.
У такий же спосіб особа, яка має право на чуже майно, вправі захистити це право, як від сторонньої особи, так і від власника майна.
Неправомірні дії інших осіб у створенні власнику чи особі, яка має право на чуже майно, перешкод у користуванні майном повинні бути підтверджені належними та допустимими доказами.
Земельні ділянки як об`єкти цивільних прав мають бути сформовані та зареєстровані у Державному земельному кадастрі в установленому законом порядку. Державна реєстрація земельної ділянки може бути скасована на підставі судового рішення внаслідок визнання судом такої реєстрації незаконною.
Норми статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України в імперативній формі передбачають автоматичний перехід права власності або права користування на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду.
За загальним правилом, закріпленим у цих нормах, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому землекористувачу. При цьому у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості право власності або право користування на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у підпункті ґ пункту 18 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року №997-V – і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Зібрані докази вказують на те, що при набутті 2 червня 2009 року ОСОБА_1 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 права спільної часткової власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 , до них автоматично перейшло право користування відповідними частинами земельної ділянки, яка зайнята будівлею та необхідна для її обслуговування.
Водночас, у справі відсутні достатні дані про місце розташування цієї ділянки та її розмір.
Такі дані могли бути встановлені, в тому числі висновком будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, наразі, сторони не зверталися до суду з відповідним клопотанням про її призначення та не подали до суду висновок експерта, складений на їх замовлення.
Лист Держгеокадастру від 3 травня 2018 року №К-103/0-0.29-110/142-18 з кадастровою картою (а.с. 26-27), Лист Міськвиконкому від 7 липня 2021 року №2419 (а.с. 51), лист фізичної особи – підприємця ОСОБА_8 (розробника землевпорядної документації) від 5 липня 2021 року №01 із схемою розташування земельних ділянок (а.с. 52-53) вказують про накладення земельної ділянки з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043 на земельну ділянку, на яку претендує ОСОБА_1 . Однак, ці письмові докази не підтверджують накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка зайнята будівлею ОСОБА_1 і необхідна для її обслуговування.
Оскільки названі документи є неналежними та недостовірними доказами, то суд першої інстанції неправомірно взяв їх до уваги.
Також у справі відсутні достатні докази про те, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельною ділянкою, на якій розташована належна їй нежитлова будівля, а державна реєстрація земельної ділянки ОСОБА_2 у Державному земельному кадастрі здійснена без дотримання норм чинного законодавства та порушує цивільні права ОСОБА_1 .
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не довела належними та допустимими доказами порушення свого права у спірних правовідносинах, а тому її позов не підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову ОСОБА_1 .

Щодо вимоги про визнання недійсним наказу Держгеокадастру та скасування запису про державну реєстрацію права власності

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.  Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.  Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
За змістом ч.ч. 1, 3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі  одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
В силу ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.  Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Згідно зі ст. 2 Закону №1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі – державна реєстрація прав) – офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Із положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 Закону №1952-ІV державній реєстрації прав підлягає  право власності на земельні ділянки та право оренди (суборенди) земельної ділянки.
Як передбачено ч.1 ст. 27 Закону №1952-ІV, державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката, а також інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.
Статтею 26 Закону №1952-ІV унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування.
У частині третій зазначеної норми (у редакції, чинній з 16 січня 2020 року) визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.  У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.  Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
За змістом ст. 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Як передбачено ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що громадяни можуть набувати земельні ділянки у власність, зокрема, в порядку одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації.
Приватизація земельної ділянки здійснюється за відповідним рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх компетенції, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до Закону №1952-ІV.
Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. При цьому саме на позивача покладається обов`язок довести порушення своїх прав, свобод та інтересів у спірних правовідносинах.
Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Порушене право має бути захищене у спосіб, який установлений законом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Саме до цього зводяться правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17 та від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц.
Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 квітня 2021 року у справі 910/10011/19). Тобто у кінцевому результаті ефективний спосіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Предметом спору у справі є правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6823685500:03:005:0043, натомість, зібрані докази достовірно та об`єктивно не підтверджують той факт, що ОСОБА_2 набув це право з порушенням норм чинного законодавства.
Крім того, позивачкою обрано неналежний і неефективний спосіб захисту цивільного права.
Так, ОСОБА_1 оскаржує як наказ Держгеокадастру про безоплатну передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , так і відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності.
За змістом статті 26 Закону №1952-ІV (в редакції на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду та прийняття судом рішення у справі) такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про державну реєстрацію права цим Законом не передбачено. Належним способом захисту порушених прав є вимога позивача про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав або вимога про скасування державної реєстрації прав. Лише такі способи захисту порушених прав можуть призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною Законом №1952-ІV (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 червня 2021 року у справі №569/15704/18).
Оспорюваний ОСОБА_1 наказ Держгеокадастру має ознаки ненормативного акта, який вичерпав свою дію після його реалізації. За результатами реалізації цього наказу у ОСОБА_2 виникло право власності на земельну ділянку.
Водночас ОСОБА_1 не оскаржує держану реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку та рішення державного реєстратора про державну реєстрацію цього права, у зв`язку з чим визнання недійсним наказу Держгеокадастру не призведе до реального відновлення цивільного права ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції не звернув увагу на ці обставини та дійшов помилкового висновку про задоволення позову ОСОБА_1 .
Також суд вийшов за межі заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки та не заявляла позов про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, а лише просила скасувати запис про реєстрацію цього права.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні спору суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства та зробив помилковий висновок про обґрунтованість позову ОСОБА_1 , у зв`язку з чим ухвалене ним рішення не може залишатися в силі.
В позові ОСОБА_1 слід відмовити.

Щодо судових витрат

Вирішуючи питання щодо зміни розподілу судових витрат, суд апеляційної інстанції враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових втрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» ОСОБА_2 як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Оскільки в позові ОСОБА_1 відмовлено, то понесені нею витрати зі сплати судового збору за подання позову не підлягають відшкодуванню. Водночас на  ОСОБА_1  слід покласти витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Позов ОСОБА_1  містить три вимоги немайнового характеру, тому вона має сплатити в дохід держави судовий збір у розмірі 4 086 грн (2270?0,4?3?150%).

Керуючись ст.ст. 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 22 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В позові ОСОБА_1 відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання – АДРЕСА_3 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків – НОМЕР_2 ) на користь держави (отримувач: Головне Управління Казначейства у місті Хмельницькому/ Хмельницький МТГ (22030101), код отримувача (ЄДРПОУ) 37971775, р/р UA608999980313181206080022775, Казначейство України (ЕАП), МФО 899998; призначення платежу: судовий збір (Державна судова адміністрація України, 050) 4 086 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 травня 2022 року.

Судді:        О.І. Ярмолюк

       А.М. Костенко

       Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції – Горщар А.Г.
Доповідач – Ярмолюк О.І.                                                        Категорія 47