Постанова                                  
Іменем України
26 квітня 2022 року
м. Київ                 
справа № 953/14727/20
провадження № 61-2419св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року у складі судді Шаренко С. Л. та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати металеві двері у приміщенні коридору № 1, демонтувати перегородку у приміщенні вбиральні № 11 і демонтувати душ, що знаходиться в частині приміщення вбиральні № 11, відновити електропровід у кімнаті № 4 до кухонного приміщення № 9 і до ванної кімнати № 10, повернути та встановити газову плиту, з підключенням її до газопроводу, відновити спільний умивальник у кухонному приміщенні, а також зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні приміщенням № 12 , шляхом поновлення його у первісний стан: демонтувати в побутовій кімнаті № 12 душову кабіну, кухонне та газове обладнання; зобов`язати ОСОБА_5 не чинити їй перешкоди у користуванні кімнатою № 2 .
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанції 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року, яка залишена без змін постановою Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, відмовлено у відкритті провадження в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання його демонтувати металеві двері у приміщенні коридору № 1, відновити електропровід з кімнати № 4 до кухонного приміщення № 9 та до ванної кімнати № 10, повернути та встановити газову плиту з підключенням її до газопроводу, а також відновити спільний умивальник у кухонному приміщенні.
Відмовивши у відкритті провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що є рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.
Короткий зміст вимог касаційних скарг 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року, просила скасувати оскаржувані судові рішення, передати справу в частині відмови у відкритті провадження для продовження розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, ухвалені з порушенням норм процесуального права.
Суди неправильно застосували пункт 2 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки позов не є тотожним.
Позовні вимоги щодо демонтажу металевих дверей заявлені до ОСОБА_2                       і ОСОБА_3 , отже, склад учасників справи різний.
Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року                    у позові відмовлено, суд врахував пояснення ОСОБА_2 , згідно з якими металеві двері встановлені на місці існуючого дверного отвору і вони не перешкоджають позивачу в користуванні приміщенням ванної кімнати та кухні.
Суд відмовив у позові у зв`язку з тим, що позивач відмовився від проведення судової технічної експертизи та закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення за фактом самовільного встановлення дверей відповідачем                            у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. 
Постановою Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду                         від 21 березня 2017 року, ОСОБА_1 відмовлено в адміністративному позові.
Постановою Касаційного адміністративного суду від 14 серпня 2019 року постанова Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2016 року та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2017 року скасовані, справа направлена на новий розгляд. Рішенням Київського районного суду м. Харкова                     від 15 березня 2020 року позов частково задоволено. Постанову адміністративної комісії Київської районної адміністрації м. Харкова від 20 січня 2016 року № 2/25 про закриття провадження щодо ОСОБА_2 за статтею 150 КУпАП скасовано, провадження закрито.
Суди не перевірили підстави позову, тому помилково дійшли про тотожність справ та відмовили у відкритті провадження.
Суд апеляційної інстанції також не звернув увагу, що позивач, повторно звернувшись до суду, зазначив інші підстави, які виникли після 2016 року.
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду 15 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У  травні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2022 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише                       в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставами для касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України ОСОБА_1 зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт 2 частини першої статті 186 ЦПК України, оскільки позов не є тотожним.
Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення в частині відмови у відкритті провадження.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України  провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У частинах першій, третій статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Суд відкриває провадження у справі згідно зі статтею 187 ЦПК України.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє                               у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі                         № 320/9224/17, провадження № 14-225цс19, вказано, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі                        № 761/7978/15-ц, провадження № 14-58цс18, зазначено, що необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі                       № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19, вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Суди встановили, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 640/19054/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, захисті порушених майнових прав, де ОСОБА_1 просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати та знести металеві двері між коридорним приміщенням № 1, площею 11,4 кв. м та коридорним приміщенням № 5, площею 6,20 кв. м, в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 , звільнити їй місце в кухні № 9 та ванній кімнаті № 10 та встановити на місце її газову плиту. також додаткового просила зобов`язати відповідача встановити на кухню № 9 видалені відповідачем газову плиту, встановити в ванній кімнаті № 10 зруйнований громадський рукомийник, відновити зруйновну електропроводку в кухню № 9 та ванну кімнату № 10, а також стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року                                  у позові відмовлено. Рішення набрало законної сили 02 червня 2016 року.
У справі, яка переглядається предметом позову ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , є зобов`язання демонтування металевих дверей у приміщення № 1, відновлення електропроводки в кімнаті № 4 до кухонного приміщення № 9 та до ванної кімнати               № 10, повернення та встановлення газової плити з підключенням її до газопроводу,               а також відновлення спільного умивальника у кухонному приміщенні.
Відмовивши у відкритті провадження, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що є рішення суду, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет спору і з тих самих підстав.
Верховний Суд погоджується з цими висновками, з огляду на таке.
Підставою раніше пред`явленого позову у справі № 640/19054/15-ц було те, що ОСОБА_1 проживає у комунальній квартирі зі своїм цивільним чоловіком та                є власником 20/100 частини цієї квартири, а 28/100 частини цієї квартири належить територіальній громаді м. Харкова. У вказаній квартирі крім них проживають інші особи.
Позивач зазначала, що відповідач без належної правової підстави користується приміщеннями № 6, 7 , які входять до 28/100 частини спірної квартири, належної територіальній громаді м. Харкова, та знаходяться у спільному користуванні усіх мешканців цієї квартири, а 29 жовтня 2015 року він без її згоди переніс її речі, кухонні приналежності та посуд з кухні № 9 та ванної кімнати № 10 в приміщення  коридору № 1, а 04 листопада 2015 року також за її відсутності та без її згоди встановив металеві двері між коридорним приміщенням № 1 та коридорним приміщенням № 5, позбавивши її доступу до кухні № 9 та ванної кімнати № 10, а також демонтував газову плиту.
Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначила аналогічні підстави позови.
Не є новими підставами позову зазначення позивачем, що після ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 березня 2016 року відповідач остаточно перекрив їй доступ до місць загального користування, а саме кухонного приміщення, в якому відповідач демонтував та викинув газову плиту на якій позивач готувала їжу та інші речі, до ванної кімнати, перешкоджаючи їй використовувати кухню за призначенням. Відповідачі позбавили її нормальних побутових умов проживання. Відповідачі створили собі ізольовану трикімнатну квартиру, встановивши у коридорі № 1 металеві двері. Позивач зверталася до Комунального підприємства «Харківське міське БТІ» для виготовлення нового технічного паспорта, відповідно до відповіді від 09 січня 2019 року № 1051472 її повідомлено про неможливість доступу до приміщень, що виключає можливість виготовлення нового технічного паспорта. Позивач вважає, що це є підтвердженням відсутності доступу до місць загального користування.
Виходячи з цього вбачається, що підстави позову у справі № 640/19054/15-ц та                       у справі № 953/14727/20 є однаковими, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження, надавши належну оцінку підставам звернення позивача повторно                       з позовом.
Доводи касаційної скарги, що позовні вимоги щодо демонтажу металевих дверей заявлені до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , отже, склад учасників різний,                              є необґрунтованими, оскільки такі твердження не відповідають змісту позовної заяви, в якій позивач просила зобов`язати демонтувати двері лише ОСОБА_7 . Будь-яких позовних вимог до ОСОБА_3 не заявила.
Порушення норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення питання про права заявника у справі, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши правильність застосування судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення,                    а оскаржуваних судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 13 січня 2021 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
                                                                                                                        С. О. Погрібний
                                                                                                                        Г. І. Усик
                                                                                                                        В. В. Яремко