ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1454/22 Справа № 204/3534/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2022 року                 колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р.,
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу 
                ОСОБА_1 

на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року по справі за позовом Благодійної організаціїї “Благодійний фонд “Екологія-Геос”,  ОСОБА_1 , який також діє від імені, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до держави Україна в особі Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Верховного Суду Касаційного адміністративного суду, Кабінету Міністрів України, Міністерству юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, - 
ВСТАНОВИЛА: 
       
       У травні 2021 року  Благодійна організація «Благодійний фонд «Екологія-Геос»,  ОСОБА_2 , який також діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 через систему «Електронний суд», звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про зобов`язання відшкодувати моральну та матеріальну шкоду. 
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року позов залишено без руху (т.2, а.с.23-24).
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року позов повернуто позивачам як неподаний (т.2, а.с.43-44).
       В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву, оскільки на виконання ухвали про залишення позову без руху ним було подано відповідну заяву (т.2, а.с.46-52).
       09 лютого 2022 року відповідач Третій апеляційний адміністративний суд надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просили  відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду залишити без змін. Зазначали, що ухвала Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року є законною і обґрунтованою та такою, що прийнята згідно вимог законодавства  (т.2, а.с.78-79).
       10 лютого 2022 року відповідач Міністерство юстиції України надало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від14 грудня 2021 року просили залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т.2, а.с.81-86). 
       Інші учасники справи своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України не скористалися. 
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Відповідно до положень частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
       Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику, як малозначна.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних підстав.
       Повертаючи позовну заяву на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем недоліки позовної заяви не усунуті.
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції. 
       За положеннями ст.ст.55,124 Конституції України та ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст.129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободу від порушень і протиправних посягань.
       Відповідно до ст. 1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».
       Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
       Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
       У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).
       Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
       Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.
       Зокрема, у рішенні від 4.12.95 у справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст.6 Конвенції визначає гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданого національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.
       У рішенні від 13 січня 2000 у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та в рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» ЄСПЛ указав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням §1 ст.6 конвенції.
       З матеріалів справи вбачається, що Благодійна організація «Благодійний фонд «Екологія-Геос»,  ОСОБА_2 , який також діє від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, Дніпропетровського окружного адміністративного суду, Третього апеляційного адміністративного суду, Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Дніпропетровській області про зобов`язання відшкодувати моральну та матеріальну шкоду. 
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 грудня 2021 року позов залишено без руху для надання ОСОБА_2 ордеру адвоката або договору про надання правничої допомоги, за якими він має статус адвоката і має право діяти від імені інших позивачів. 
       На виконання ухвали про залишення позову без руху, 08 грудня 2021 року від позивача ОСОБА_2  до суду надійшло клопотання про відкриття провадження, та зазначено про виключення з кола позивачів Благодійної організації «Благодійний фонд «Екологія-Геос» та ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  від імені яких він заявляв позов (т.2, а.с.26-31). 
       Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року позов повернуто як неподаний.
       Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, виходив з того, що ОСОБА_2 порушив приписи абзацу другого частини 1 статті 177 ЦПК, згідно з якими у разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї в електронній формі, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів. Таких доказів позивач не додав, лише повідомивши про те, що надіслав її копії відповідачам електронним зв`язком.
       Проте, дійшовши вказаного висновку, суд першої інстанції не звернув уваги, що позовну заяву подано в електронній формі через підсистему «Електронний суд», а повернення позовної заяви з підстав неподання доказів надсилання листом з описом вкладення іншим учасникам справи копій поданих до суду документів, є помилковим.
       Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним в постанові від 29 липня 2020 року у справі № 629/740/19.
       Таким чином, відсутні підстави вважати, що у суду існує необхідність в отриманні копій позовної заяви, яка сформована і подана у вигляді електронного документу, оскільки електронний документ - позовна заява може бути направлена відповідачам у підсистемі «Електронний суд», або на офіційні електронні адреси відповідачів - органів державної влади, що містяться в Єдиній базі електронних адрес суб`єктів владних повноважень, або працівники апарату суду за допомогою функції друку електронного документа мають можливість сформувати належну кількість копій позовної заяви, а відтворення копії позовної заяви потребує використання однієї й тієї ж функції друку документа.
       Ще однією підставою повернення позову суд першої інстанції вказав те, що самостійно виключивши решту позивачів, він фактично заявив про бажання подати новий позов, проте вказані обставини не можуть бути підставою для повернення позовної заяви позивачеві, оскільки зміна суб`єктного складу позову на стадії його подання, є правом позивача, а також такі підстави повернення позову не передбачені вимогами ст.ст. 175,185 ЦПК України. 
       Враховуючи те, що вищезазначені обставини судом першої інстанції враховані не були, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про необхідність повернення позовної заяви позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, а порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, яку відповідно до ст. 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -задовольнити.
       Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 14 грудня 2021 року скасувати, справу направити для вирішення питання, відповідно до вимог ЦПК України.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

       Судді:                                                                Е.Л. Демченко
                                                               
                                                                               М.О. Макаров