КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
30 травня 2022 року                                                                                               м. Київ
 
Унікальний номер справи № 368/1465/13-ц 
Апеляційне провадження 22-ц/824/643/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Махлай Л.Д., 
суддів: Немировської О.В., Ящук Т.І.
при секретарі: Гойденко Д.В.
 
сторони          
позивач                      ОСОБА_1 
за зустрічним 
відповідач 
 
відповідач                 ОСОБА_2 
за зустрічним 
позивач 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , поданою через представника ОСОБА_3 , на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, усунення перешкод у користуванні власністю, зобов`язання вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити дії, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
в с т а н о в и в :
 
у липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути 6836,60 грн матеріальної шкоди та 15 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяних в результаті зруйнування частини бетонного паркану; зобов`язати відповідача знести за власний рахунок, побудований нею паркан на її земельній ділянці; відновити межі її земельної ділянки; не чинити перешкод в користуванні їй земельною ділянкою; зобов`язати знести за власний рахунок побудовані нею самочинно конструктивні елементи житлового будинку на власній земельній ділянці, так як побудовані з порушення будівельних норм та правил.
В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,167 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Відповідач є власником сусідньої земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд , що розташована в АДРЕСА_1 . Відповідач незаконно, з порушенням будівельних норм та правил, побудувала металевий паркан на її земельній ділянці і користується частиною земельної ділянки яка належить їй та відмовляється прибрати паркан і відновити межі земельної ділянки, а також чинить перешкоди у користуванні земельною ділянкою, оскільки вона не може користуватись частиною її земельної ділянки.
ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому з урахуванням неодноразового уточнення та збільшення вимог, просила зобов`язати позивача розібрати частину вказаної господарської споруди та відновити її стінку так, щоб найбільш виступаючі частини її стіни були не ближче 1 м. до межі ділянки, що належить їй; зобов`язати позивача очистити та демонтувати вигрібну яму і знести господарську споруду в якій розташована вбиральня; стягнути з ОСОБА_1 2 265,16 грн у відшкодування матеріальної шкоди - як компенсація за втрачений заробіток у зв`язку з поїздками в судове засідання і необхідністю брати відгули по місцю роботи та 12 500 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування свого позову зазначала, що позивач за первісним позовом на власній земельній ділянці побудувала господарську споруду з порушенням будівельних норм, тобто ближче 1 м. від спільної межі. Без дозволу органів місцевого самоврядування, без проектної документації, без погодження санітарно - епідеміологічними службами, самовільно збудувала вигрібну яму та дворову вбиральню. Злив каналізаційних вод у вигрібну яму призводить до відчуття неприємних запахів. 
Впродовж декількох років психологічні образи та брудні лайки щодо неї, її чоловіка та дітей, її рідних та друзів, які приїжджали до неї - звичайний стан речей для ОСОБА_1 в результаті чого вона постійно перебуває у стресі. І конкретно вказала, що в перших числах травня 2012 року до неї та її чоловіка приїхали гості - колеги з роботи. Позивач бігала вздовж паркану і коментувала їх розмову, перекручуючи образливо зміст.  Гості зібрались їхати і позивач, подумавши, що її гостей вже не залишилось, образливо лаялась на її адресу та адресу її гостей, звинувачуючи в корупційних зв`язках, тиску на сільську раду, міліцію внаслідок чого вона захворіла на вегето-судинну дистонію, а також вона отримала стрес від вказаних незаконних дій позивача Вказувала, що позивачка звернулась із скаргою на неї до вищого керівництва Міністерства внутрішніх справ України на порушення начебто її прав, ведення нею аморального способу життя, зловживання алкогольними напоями та інше, що є образливо для неї і вона змушена була надавати пояснення, що вплинуло на її психологічний та душевний стан. А тому це спричинило їй моральну шкоду. Також у вересні 2013 року позивач зверталась зі скаргою на неї до міліції, що вона вкрала в неї три відра груш, що не відповідає дійсності.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 19.04.2017 в задоволенні позовів відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не приєднав до матеріалів справи доказів зі сторони позивача, не допитав заявлених свідків, не витребував документів та провів розгляд справи без участі позивача, який не був належним чином повідомлений. Отже судом порушено п. 1 ч. 1. Ст.. 169 ЦПК України. Суд також проігнорував факт, що відповідач неодноразово не з`являлась на виклики інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Київській області та заплановані нею перевірки. Інспекція декілька разів направляла повідомлення про проведення перевірки, а також повідомляла по телефону. Під час проведення експертами експертизи обстеження об`єкту дослідження, відповідачка послалась на погане самопочуття, закрилась в будинку та не впустила інспектора на перевірку. Судом проігноровано факт порушень з боку відповідача будівельних норм, які встановлені інспекцією державного архітектурно - будівельного контролю у Київській області не лише в Акті від 25.07.2013, а і в інших актах та приписах, що знаходяться в матеріалах справи. Суд також проігнорував обставини встановлені постановою Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2014 у справі № 911/12005/14, в якій зазначено, що факт вчинення порушень відповідачем не заперечувався. Суд також проігнорував факт самочинності будівництва житлового будинку відповідача. Суд також при проведенні експертизи не надав витребуваних експертами документів, які були подані до суду через канцелярію. Вказане питання вона мала намір вирішити шляхом проведення повторної експертизи, проте була позбавлена можливості у зв`язку з тим, що судом проведено розгляд без її участі.    
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом проігноровано докази того, що спірна господарська споруда на земельній ділянці позивачки побудована з порушенням законодавства, державних будівельних норм та правил, а також не було застосовано до спірних правовідносин відповідні норми права. Судом не було враховано, що згідно акту від 12.03.2014, складеного комісією по врегулюванню земельних відносин у складі за результатами обстеження її земельної ділянки та господарської споруди на території земельної ділянки ОСОБА_4 відстань від господарської споруди/дворової вбиральні до індивідуального колодцю 13,10 м, до вікон житлового будинку 16,5 м. Вказане є прямим порушенням ДБН 360-92**, а саме п 3.25а, таблиці 3.2а, згідно якими мінімальна відстань до колодязю має становити 20 м до житлового будинку. Будівництво ОСОБА_1 господарської будівлі не було передбачено будівельним паспортом від 1998 року, а також технічним паспортом від 15.01.2002. Господарська будівля позивачкою була побудована вже після 2002 року без будь - яких законних підстав та документів, тому фактично є самочинним будівництвом. Крім того, матеріали справи містять доказ того, що позивачка визнала господарську споруду самочинним будівництвом у квітні 2014 року, набагато пізніше початку її будівництва. Суд пославшись на акт інспекції від 08.04.2014 в контексті вигрібної ями проігнорував наявність в такому акті ще і пояснення позивачки щодо господарської будівлі, згідно яким будівля на її земельній ділянці не є узаконеною, а буде узаконеною лише у майбутньому. Суд проігнорував усне клопотання про відтворення звукозапису допиту свідків та про їх повторний допит. Суд визнавши вигрібну яму демонтованою, а права відповідачки внаслідок цього не порушеними лише на підставі акту без надання оцінки будь - яким іншим доказам. Судом безпідставно відмовлено в задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, оскільки суд визнав частину заявленої до стягнення суми витратами, що пов`язані з явкою до суду. Судом також необґрунтовано відмовлено у задоволені вимог щодо відшкодування моральної шкоди. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, апеляційну скаргу         ОСОБА_2 просили залишити без задоволення.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 просили залишити без задоволення.
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,167 га, що розташована в АДРЕСА_1 . 
ОСОБА_2 є власником сусідньої земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських споруд площею 0,1452 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Фактична межа земельної ділянки ОСОБА_2 по лінії А-Г у вигляді металевого паркану, що споруджений ОСОБА_2 , частково не відповідає зазначеній у державному акті і зміщена в бік земельної ділянки відповідачки, а не в бік земельної ділянки позивачки, а саме: точка «1» - на 20 см., точка»10» - на 0,29 см, точка «9» - на 0,18 см, точка «8» - на 0,45 см, точка «7» - на 0,35 см відповідно до висновку експертів за результатами проведення комплексної судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 30.01.2015. 
Згідно з фото № 10 і № 9, що міститься у вказаному висновку експертів частина бетонного паркану позивачки шириною 15-20 см. та довжиною 2-3 м розташована впритул до металевого паркану відповідачки, що підтверджує його розташування на земельній ділянці відповідачки, враховуючи межі земельної ділянки відповідачки по державному акту, про що також зафіксовано у акті № 33 комісії по врегулюванню земельних відносин від 17.05.2012. 
Згідно акту від 29.05.2012 відповідачка демонтувала частина бетонного паркану позивачки за згодою останньої. 
На підтвердження тієї обставини, що побудовані відповідачкою конструктивні елементи житлового будинку на власній земельній ділянці з порушенням будівельних норм та правил позивачка посилається на вказаний вище висновок експертів, в якому вказано, що фактичне розташування на земельній ділянці відповідачки житлового будинку незавершеного будівництвом не відповідає протипожежним вимогам ДБН 360-92*  Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень», так як відстань від нього до житлового будинку позивачки становить менше 8 м, а саме 6,99 м. 
Експерти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у судовому засіданні не змогли пояснити, які знання ними використанні при визначенні вказаної вище відстані у висновку додаткової судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 27.04.2016, де зроблено протилежний висновок і вказано інші відстані, що більші 8 м. 
Відповідно до результатів натурного обстеження у висновку додаткової судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи від 27.04.2016 та дослідження даних, що містяться в техпаспорті БТІ на житловий будинок по АДРЕСА_1 на місці трьох господарських споруд - сараю літ. « В», навісу літ. «в» та убиральні літ. «Д» влаштовано одну господарську споруду. У вказаному висновку вказано, що фактична відстань між зовнішніми стінами господарської будівлі ОСОБА_1 до незавершеного будівництвом житлового будинку ОСОБА_2 становить 3,46 м, що не відповідає протипожежним вимогам ДБН 360-92 «Містобудування. Планування та забудова міських і сільських поселень», так як відстань становить менше 8 м. 
Згідно акту інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у Київській області від 08.04.2014 вигрібну яму, яка розташована на відстані 30 см від спільної межі позивачем демонтовано і слідів її експлуатації не встановлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову                     ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 1 ЗК України право власності на землю гарантується.  Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Одним із принципів земельного законодавства є забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом (п. б, в ч. 1 ст. 5 ЗК України).
      Відповідно до ч. 4 ст. 373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.
      Відповідно до ч. 4 ст. 374 ЦК України права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом.
      Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.
       Відповідно до положень ст. 90 ЗК України власники земельних ділянок мають право, зокрема, самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
       Правам власників земельніх ділянок кореспондується їх обов`язок не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон (ст. 91 ЗК України).
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). 
       Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.  Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. 
       За обставинами справи встановлено, що сторони є суміжними землекористувачами, проте тривалий час не дотримуються правил добросусідства.
       ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності є власником будинку                   № 142 з 29.04.2002, а також є власником земельної ділянки, наданої для будівництва та обслуговування житлових будівель і споруд площею 0,167 га, на якій розміщено будинок відповідно до Державного акта на право власності на землю з 21.01.1999.
       ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі - продажу є власником будинку № 144 та земельної ділянки площею 0,1452 га, на якій розміщено цей будинок з 15.09.2011.
       05.04.2012 складено акт про відновлення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки площею 0,1452 га по АДРЕСА_2 , в якому вказано, що межі погоджені і не викликають спірних питань. Межі земельної ділянки визначені на місцевості відповідають межам, визначених у державному акті на право власності на землю.
       Відповідно до акта комісії по врегулюванню земельних відносин від 17.05.2012 цегляний паркан та сітка рабиця, встановлені власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 , значною мірою виходить на ділянку по АДРЕСА_2 , власником якої є                        ОСОБА_2 (а.с. 45 т. 1).
       Відповідно до акта від 29.05.2012 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у присутності землевпорядника, депутата сільської ради та дільничного інспектора погодили, що     ОСОБА_2 за допомогою компанії, що будує паркан, за свій кошт демонтує частину паркану із бетонних стовпів з сіткою рабицею, залишивши на місці 2 стовпи від т. 10, а також демонтує частину цегляного паркану, залишивши ту частину на відстані 12 цеглин від т. 10 згідно державного акту (а.с. 56 т.1).
       Оцінюючи зазначені докази у сукупності з іншими доказами та поясненнями сторін, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження паркану, а також вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 знести паркан, який за версією ОСОБА_1 знаходиться на належній їй земельній ділянці не є обгрунтованими та не доведені належними та допустимими доказами.
       Відносно вимог ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2 за власний рахунок знести побудовані нею конструктивні елементи житлового будинку по АДРЕСА_2 , слід зазначити, що у позовній заяві не вказано, які саме конструктивні елементи позивачка вважає такими, що порушують її права та які підлягають знесенню. Із змісту позовної заяви вбачається, що позивачка вважає все розпочате будівництво житлового будинку таким, що проводиться з істотним порушенням будівельних норм і правил та розпочате будівництво підлягає знесенню. При розгляді справи у суді апеляційної інстанції ні ОСОБА_1 , ні її представник ОСОБА_5 не змогли надати відповідь на запитання суду, які конкретно конструктивні елементи, що підлягають знесенню мала на увазі позивачка звертаючись із позовною вимогою про їх знесення. 
       Слід звернути увагу на те, що ОСОБА_2 придбала житловий будинок по                        АДРЕСА_2 загальною площею 51,1 кв м, до якого примикали сарай В, сарай Г,                   туалет Д, літня кухня Ж, сарай З, криниця, відмостка, ворота, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,1452 га. На час придбання будинку (15.09.2011) не було встановлено, що  зазначені споруди є самовільним будівництвом.
       З договору купівлі - продажу будинку вбачається, що попередня власниця будинку ОСОБА_9 набула його у власність на підставі договору дарування від 20.01.2004.
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України, в редакції, що буда чинною на час набуття ОСОБА_2 права власності на житловий будинок,  будівля,  споруда,  інше нерухоме майно вважаються  самочинним  будівництвом,  якщо  вони  збудовані   або будуються  на  земельній  ділянці,  що  не була відведена для цієї мети,  або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа,  яка  здійснила  або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.           
       Оскільки попередній власник будинку продала будинок, слід виходити з того, що на час продажу самочинно збудованих елементів будинку чи господарських споруд не було. У іншому б випадку укладення договору купівлі - продажу було б неможливим. Будь - яких доказів про те, що при посвідченні цього договору купівлі - продажу нотаріус діяла з порушенням вимог закону не надано.
       Після придбання будинку ОСОБА_2 27.05.2013 отримала будівельний паспорт та на земельній ділянці площею 0,1452 га розпочала будівництво житлового будинку та господарської будівлі і споруд, загальною площею 140 кв м.
       Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області проведено позапланову перевірку дотримання містобудівного законодавства ОСОБА_2 при будівництві цього будинку та встановлено, що будівництво проводиться з відхиленням від будівельного паспорту. ОСОБА_2 було видано припис 15.10.2013 з вимогою усунути порушення та винесено постанову про адміністративне правопорушення.            
       У зв`язку з тим, що вимоги припису ОСОБА_2 не виконані, Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 18.07.2014 винесено припис з вимогою привести будівництво будинку відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та складено протокол про адміністративне правопорушення.
       ОСОБА_2 оспорила зазначені документи, подавши відповідний позов до Окружного адміністративного суду м. Києва та постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015 позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано припис Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області від 18.07.2014 та постанову по справі про адміністративне правопорушення від 01.08.2014. 
       Доказів про те, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю чи іншими органами, які здійснюють контроль у сфері містобудування встановлювалося порушення будівельних норм при будівництві будинку, яке здійснюється ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
       Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про недоведеність позовних вимог, заявлених ОСОБА_1 .
       Доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.
       ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 приймали участь у судових засіданнях, у тому числі при допиті свідків, надавали свої пояснення, заявляли клопотання та подавали докази. Вирішення клопотань на користь однієї чи іншої сторони не є підставою для скасування рішення суду.
       Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи проведено без участі позивача ОСОБА_10 , який не був повідомлений про день та час судового засідання є безпідставними, оскільки позивачами у даній справі є лише ОСОБА_1 та                      ОСОБА_2 (за зустрічним позовом).
       ОСОБА_1 подала клопотання про перенесення розгляду справи, призначеної на 17.03.2017 на 12 год у зв`язку із її зайнятістю на роботи та клопотання про перенесення розгляду справи, призначеної на 18.04.2017 на 14 год у зв`язку із поганим самопочуттям, що свідчить про обізнаність останньої про день та час розгляду справи. Ні до клопотань, ні надалі  будь - яких доказів на підтвердження поважності причин неявки у судове засідання не надано.
       Доводи апеляційної скарги про те, що судом проігноровано обставини, встановлені постановою Київського окружного адміністративного суду від 28.10.2014 є безпідставними, оскільки зазначена постанова скасована постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2015.
       За клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 ухвалою Київського апеляційного суду від 19.02.2020 у справі призначено додаткову судову земельну - технічну експертизу та відповідно до висновку експерта № 7111/20-41 від 25.10.2021 межі земельної ділянки ОСОБА_1 , що розташована по АДРЕСА_1 за її межами, що визначені копією документації із землеустрою не відповідають межам даної земельної ділянки за фактичним використанням.
За вказаних обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_11 не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Колегія суддів також не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_2 .
Так, згідно відповіді Кагарлицької районної державної адміністрації від 25.07.2012, наданої на звернення ОСОБА_2 комісією виявлено, що ОСОБА_12 має на території власної садиби господарську споруду, яка споруджена з порушенням будівельних норм, тобто ближче 1,0 м від спільної межі.
Разом з тим, ОСОБА_12 не є відповідачем за зустрічним позовом, а звернення ОСОБА_2 стосувалося лише неправомірності спорудження ОСОБА_12 огорожі з металевого профілю, а не господарської споруди.
Відповідно до акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил, складеного Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 08.04.2014 під час проведення попередньої позапланової перевірки на земельній ділянці по АДРЕСА_1 виявлено збудовану вигрібну яму, яка розташована на відстані 30 см від спільної межі. Слідів експлуатації вказаної вигрібної ями не виявлено. На час перевірки вказана яма була демонтована.
Відповідно до висновку експерта за результатами проведення додаткової судової земельно - технічної та будівельно - технічної експертизи № 13020/15-43/13021/15-43 від 27.04.2016 фактична відстань від прибудови житлового будинку ОСОБА_1 (надпис ганок в додатку № 1) до межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_2 відповідає вимогам п. 3.25* ДБН 360-92**. Фактична відстань від зовнішніх стін основної частини житлового будинку (напис 2КЖ в додатку № 1) до незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_2 відповідає вимогам п. 3.21 ДБН Б.2.41-94.
Відповідно до цього висновку фактична відстань між зовнішніми стінами господарської будівлі ОСОБА_1 до незавершеного будівництвом будинку                    ОСОБА_2 не відповідає протипожежним вимогам ДБН 360-92**. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази щодо відстані між зовнішніми стінами господарської будівлі ОСОБА_1 до межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_2 , або щодо відстані між зовнішніми стінами незавершеного будівництвом будинку ОСОБА_2 до межі земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 . 
Відтак суд правильно виходив з того, що ОСОБА_2 не довела зустрічні позовні вимоги щодо зобов`язання ОСОБА_1 розібрати частину господарської споруди,  очистити та демонтувати вигрібну яму і знести господарську споруду в якій розташована вбиральня.
Вимоги ж про стягнення з ОСОБА_1 частини втраченого заробітку у зв`язку з необхідністю прийняття участі у судових засіданнях не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки відповідно до ст. 15 ЦК та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду, якщо вважає, що її права, свободи чи інтереси порушені.
За наслідками розгляду справи судові витрати стягуються відповідно до вимог                         глави 8 ЦПК України та такі витрати не входять до поняття збитки і не можуть стягуватися в рахунок відшкодування шкоди.
Суд також правильно відмовив у вимогах про відшкодування моральної шкоди, оскільки вчинення такої шкоди не доведено доказами.
Посилання суду на ст. 277, 297 ЦК України є помилковим, оскільки позивачка не заявляла вимог про захист честі та гідності, проте вказівка на ці норми не призвела до неправильного вирішення спору в частині вимог про відшкодування моральної шкоди.
Сама по собі відсутність добросусідських відносин між сторонами та звернення сторін до відповідних державних органів для вирішення конфліктів не є підставою для відшкодування моральної шкоди
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в :
 
апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2      залишити без задоволення.
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду з підстав, визначених у ст. 389 ЦПК України. 
 
Повний текст постанови складено 08.06.2022.

Головуючий                                                                                     Л. Д. Махлай

 
 Судді                                                                                                О. В. Немировська

 
Т. І. Ящук