Постанова
Іменем України 
 
13 липня 2022 року
м. Київ
справа № 148/1073/17
провадження № 61-3990св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду, у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,від 05 квітня 2022 року, і виходив з наступного. 
Основний зміст позовних вимог
У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги АТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що 05 лютого 2008 року ОСОБА_2 став клієнтом АТ КБ «ПриватБанк», ідентифікувавшись та ознайомившись з умовами та правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», згідно з якою отримав кредитну картку «Універсальна».
АТ КБ «ПриватБанквказувало, що 25 грудня 2013 року з відповідачем була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до якої відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7 346, 18 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Угодою визначено, що погашення заборгованості здійснюється з 01 по 25 число кожного місяця, відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана генеральна угода разом з запропонованими позивачем умовами та правилами, тарифами складає між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві.
АТ КБ «ПриватБанк» стверджувало, що свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, а саме надало відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідач не сплатив своєчасно банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв`язку з чим станом на 18 травня 2017 року має заборгованість у розмірі  19 170, 58 грн, з яких: 6 329, 18 грн - заборгованість за кредитом;                          3 332, 72 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом;                      7 847, 96 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1 660, 722 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди.
Із урахуванням зазначеного, уточнивши позовні вимоги, позивач за первісним позовом просив стягнути зі  ОСОБА_1  на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 25 грудня 2013 року, розмір якої станом на 18 травня 2017 року складав 19 170, 58 грн.
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про встановлення нікчемності правочину.
Свої вимоги позивач за зустрічним позовом мотивував тим, що при укладенні генеральної угоди банк використав факсимільне відтворення підпису голови правління ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілета А. В., на що відповідач не надавав своєї письмової згоди, як того вимагає частина третя статті 207 Цивільного кодексу України. Вважав, що без письмової згоди генеральна угода не може вважатися такою, що містить підписи обох сторін. Крім того, в угоді банком відтворено відбиток печатки технічними друкованими засобами.
Із урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просив суд встановити нікчемність правочину за генеральною угодою від 25 грудня 2013 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний                      позов задоволено.
Встановлено нікчемність генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання кредитних карт від 25 грудня 2013 року, що укладена між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витяг з умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника і його не можна розцінювати як частину кредитного договору. Через відсутність згоди позичальника на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагає частина третя статті 207 ЦК України, генеральна угода не може вважатись такою, що містить підписи обох сторін, а тому вона є нікчемною в силу закону, отже суд першої інстанції дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги слід задовольнити, а у задоволенні первісних позовних вимог належить відмовити.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Вінницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким первісний позов                     АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов і правил надання продукту кредитних карт від 25 грудня 2013 року у розмірі 9 661, 90 грн, з яких 6 329, 18 грн - заборгованість за кредитом; 3 332, 72 грн - заборгованість за процентами.    У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про встановлення нікчемності правочину відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, щопідстави для задоволення зустрічного позову відсутні у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права. 
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_1 протягом дев`яти місяців користувався коштами банку та здійснював погашення заборгованості за кредитним договором, чим підтверджував та розумів своє зобов`язання перед банком, що свідчить про виконання генеральної угоди сторонами, а тому підписання генеральної угоди головою правління АТ КБ «ПриватБанк» за допомогою факсимільного відтворення його підпису за обставин цієї справи не свідчить про його недійсність.
Задовольняючи первісні позовні вимоги, апеляційний суд вказав, що хоча генеральна угода і є похідною від кредитного договору від 05 лютого               2008 року, вона є підставою для виникнення відповідних зобов`язань.
Оскільки права кредитора за генеральною угодою порушені невиконанням позичальником її умов, ці порушенні права АТ КБ «ПриватБанк» підлягають судовому захисту.
Вимоги банку у частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі           6 329, 18 грн, за відсотками за користування кредитом у розмірі                        3 332, 00 грн визнані обґрунтованими, оскільки така заборгованість визначена банком у відповідності до умов генеральної угоди, якою сторони, зокрема, погодили розмір відсоткової ставки, а також фіксований розмір штрафу. Підстав для стягнення зі ОСОБА_1 комісії та пені не встановлено, оскільки їх розмір не визначений генеральною угодою, а умови та правила через відсутність підпису позичальника не взяті судом до уваги.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У травні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року залишити без змін.
Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, посилаючись на те, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі 6-308цс16, постановах Верховного Суду від 10 травня 2018 року справа № 357/16301/15-ц, від 06 червня               2018 року у справі № 364/594/17, від 13 червня 2018 року у справі                        № 700/3902/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 752/10447/17-ц,            від 03 квітня 2019 року справа № 221/5089/16-ц, від 05 серпня 2020 року                у справі № 677/70/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
У касаційній скарзі заявниквказує, що банк не висловив чітких аргументів і не навів належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він, як позичальник, надав свою письмову згоду на використання банком факсимільного відтворення підпису, як того вимагають положення частини третьої статті 207 ЦК України. Посилання у пункті 1.8 генеральної угоди на те, що банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банку не може підміняти собою умови використання факсимільного підпису, закріпленні в частині третій статті 207 ЦК України.
Заявник звертає увагу на те, що апеляційний суд у будь-якому випадку мав би перевірити обставини, на які він посилався, зокрема щодо нікчемності правочину у зв`язку з недотриманням банком приписів частини третьої статті 207 ЦК України, та підтвердити чи спростувати обставини нікчемності правочину, і у разі встановлення нікчемності - застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину. Такими наслідками є відмова у задоволенні позовних вимог банку у зв`язку з нікчемністю генеральної угоди внаслідок недотримання банком приписів частин третьої                   статті 207 ЦК України.
Окрім зазначеного, заявник вказує, що надані позивачем за первісним позовом докази не свідчать про існування між сторонами кредитних зобов`язань. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі.
У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
У визначений судом строк відзив на касаційну скаргу не надходив
Фактичні обставини справи, встановлені судами
05 лютого 2008 року ОСОБА_2 підписав заяву, відповідно до якої виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку «Універсальна», «30 днів пільгового періоду», про що свідчить його відмітка у відповідній графі. Зазначено, що базова процентна ставка становить 3,6 % на місяць на залишок заборгованості.
25 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN50OTC000548467                         від 05 лютого 2008 (договір 1), а також приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт.
При підписанні генеральної угоди зі сторони ПАТ КБ «ПриватБанк» використано факсимільне відтворення підпису голови правління                        ПАТ КБ «ПриватБанк» Дубілета А. В., а також проставлено відбиток печатки ПАТ КБ «ПриватБанк».
Згідно з пунктами 1.1.1, 1.1.2 генеральної угоди сторони домовилися зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 1 660, 72 грн, комісію на 0,0 грн, пеню на 0,0 грн, штраф на 0,0 грн. Визначили, що заборгованість за договором 1 з дати підписання генеральної угоди складає 7 821, 19 грн.
Пунктами 1.5-1.7 генеральної угоди передбачено, що підписання цієї генеральної угоди не є рішенням банку про анулювання заборгованості позичальника. Всі інші умови договорів, які не суперечать розділу «Реструктуризація заборгованості» цієї генеральної угоди, залишаються незмінними. Ця генеральна угода у частині розділу «Реструктуризація заборгованості» діє в межах строку дії договору 1.
Згідно з пунктом 1.8 генеральної угоди при укладенні генеральної угоди банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банка, а також відтворення відтиску печатки банка технічними друкарськими засобами.
У відповідності до пункту 2.1 генеральної угоди банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 7 346, 19 грн на строк 24 місяця з 25 грудня        2013 року по 31 грудня 2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків у розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у встановленні у заяві, умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається починаючи з «1» по «25» число кожного місяця. Позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 367, 60 грн для погашення заборгованості по кредиту, яка складається з заборгованості по кредиту, процентів, а також інших витрат у відповідності до умов та правил. Остання дата погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 грудня 2015 року.
Пунктом 2.3 генеральної угоди визначено, що для надання послуг банк видає позичальнику платіжну картку відповідно до пункту 2.1 генеральної угоди.
Відповідно до пункту 2.5, 2.8 генеральної угоди, позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, проценти, винагороду відповідно до генеральної угоди та умов та правил. При порушені позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в умова та правилах за кожен день прострочення.
На виконання пункту 2.3 генеральної угоди 25 грудня 2013 року ОСОБА_1 видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2017 року, що останнім не заперечувалося.
Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості за договором № б/н           від 25 грудня 2013 року станом на 18 травня 2017 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 19 170, 58 грн, яка складається з наступного: 6 329, 18 грн - заборгованість за кредитом; 3 332, 72 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 7 847, 96 грн - заборгованість за пенею та комісією; 1 660, 72 грн - штраф відповідно до пункту 2.2 генеральної угоди.
Позиція Верховного Суду
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність з підстав, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_1 просив встановити нікчемність правочину, посилаючись на те, що його недійсність встановлена законом, отже апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, дійшов цілком обґрунтованого висновку про обрання позивачем неналежного способу захисту права.
У той же час суд апеляційної інстанції надав оцінку укладеній сторонами генеральній угоді на предмет відповідності нормам ЦК України.
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законами, іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. 
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відсутність такої письмової угоди у випадку вчинення дій з виконання договору, підписаного факсиміле, не може бути умовою недійсності вчиненого та виконуваного правочину (подібний висновок висловлений Верховний Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі                              № 143/228/17, провадження № 61-31586св18).
У пункті 1.8 генеральної угоди визначено, що при її укладенні банк використовує факсимільне відтворення підпису голови правління банку, а також відтворення відбитку печатки банку технічними друкованими пристроями. Отже  ОСОБА_1 , підписуючи генеральну угоду, погодився на використання факсимільного відтворення підпису іншої сторони правочину.
Суд апеляційної інстанції встановив, що генеральна угода виконувалась обома сторонами протягом тривалого часу. На виконання пункту 2.3 генеральної угоди ОСОБА_1 видано кредитну картку №  НОМЕР_1 з терміном дії до вересня 2017 року. При цьому слід враховувати, що генеральна угода підписана також спеціалістом                        ПАТ КБ «ПриватБанк» Плаксій О. М., повноваження якої на підписання правочину ОСОБА_1 не оспорював.
За встановлених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати генеральну угоду            від 25 грудня 2013 року нікчемною.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконувати належним чином відповідно до умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та наумовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 протягом дев`яти місяців після укладення генеральної угоди користувався коштами банку, здійснював погашення заборгованості за кредитним договором. Факт отримання та користування грошовими коштами ОСОБА_1 не спростовано.
Оскільки відповідачем за первісним позовом взяті на себе зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином виконані не були, апеляційний суд, взявши до уваги умови генеральної угоди і наданий банком розрахунок, дійшов загалом обґрунтованого висновку про часткове задоволення первісних позовних вимог, стягнувши із ОСОБА_1 заборгованість за кредитом і за відсотками за користування кредитом. Розмір заборгованості  ОСОБА_1 не спростований. Зокрема, ОСОБА_1 не заявляє про недотримання норм матеріального права при визначенні суми відсотків за користування кредитом.
Слід звернути увагу, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18). 
Аргументи, наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі, висновків апеляційного суду не спростовують.
Отже доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.
Висновки апеляційного суду за обставин цієї справи не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:	Є. В. Синельников   	
 	С. Ф. Хопта  	
 	В. В. Шипович