П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

11 травня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 400/6093/21	
Головуючий в 1 інстанції: Марич Є. В.
          Дата і місце ухвалення 17.12.2021р., м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:      Бойка А.В.,
                        суддів:    Федусика А.Г.,
                                        Шевчук О.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року по справі №400/6093/21 за позовом Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі в сумі 69   374, 30 грн.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року позов задоволено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. 
Апелянт зазначив, що суд першої інстанцій приймаючи судове рішення у справі не врахував, що адміністративний позов подано позивачем з порушенням строку, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Вважає, що Інститут ВМС НУ "Одеська морська академія" не є  належним позивачем у справі. На його думку,  винагорода за службу військовослужбовця підпадає під охорону за режимом статті 43 Конституції України і не підлягає поверненню за жодних умов, адже грошове забезпечення є правовим аналогом заробітної плати, як і не є складовою освітніх послуг.
З огляду на зазначене апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом ректора Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" від 28.07.2017р. №1326 ОСОБА_1 зараховано курсантом 1-го курсу Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія".
Відповідно до контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу від 28.07.2017 року, укладеного між Міністерством оборони в особі начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія",  курсант ОСОБА_1 бере на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу у випадках, визначених ст. 25 Закону України   «Про військовий обов`язок і військову службу».
Наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" №849 від 22.06.2021р., відповідно до підпункту 3.1, 3.2,   3.3 п.3 наказу Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, матроса ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів відповідно до п.36, 227   Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», у зв`язку із розірванням контракту через систематичне невиконання умов контракту.
Наказом від 25.06.2021 р. №120 (по стройовій частині) відповідача виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення, та зобов`язано протягом 30 календарних днів відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі в сумі 69 374,30 грн.
Оскільки визначений строк не відповідач відшкодував витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі,  Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" звернувся до суду першої інстанції з відповідним з позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач взяв на себе обов`язок відшкодувати навчальному закладу витрати пов`язані із навчанням у такому закладі у випадку дострокового розірвання контракту, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Спірні правовідносини щодо проходження громадянами України військової служби (навчання) у вищих військових навчальних закладах врегульовані нормами Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України № 2232-XII).
Відповідно до частини першої статті 25 Закону № 2232-XII підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів.
Частиною десятою статті 25 Закону № 2232-XII передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж ", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, установлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.
У відповідності до приписів частини 10 статті 25 Закону № 2232-XII, постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року № 964 був затверджений Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах (далі - Порядок № 964).
Так, Порядок №964 визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти (далі - заклади вищої освіти) відповідно до підпунктів "д", "е", "є", "з", "и" пункту 1 та підпунктів "д", "е", "є", "ж", "з" пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладі вищої освіти.
Пунктом 3 Порядку № 964 визначено, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.
Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.
На виконання вказаного пункту 3 Порядку № 964, був виданий спільний наказ Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 № 419/831/240/605/537/219/534, яким затверджений Порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 липня 2007 року за № 863/14130; далі - Порядок № 419).
Пунктом 2.1 зазначеного Порядку № 419 передбачено, що відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на:
грошове забезпечення;
продовольче забезпечення;
речове забезпечення;
медичне забезпечення;
перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад;
оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.
Згідно пункту 2.1.1 Порядку № 419 витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання.
Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.
Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.
З аналізу правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин слідує, що у разі укладення контракту про проходження військової служби між вищим військовим навчальним закладом, військовим навчальним підрозділом вищого навчального закладу та курсантом, на останнього покладаються відповідні обов`язки передбачені чинним законодавством України і контрактом.
Так, у разі дострокового розірвання контракту, через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) чи відмови від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення цього закладу, курсант зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі.
Ці ж правові висновки знайшли своє підтвердження у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 607/3693/17, у постановах Верховного Суду від 28 травня 2021 року по справі № 320/7233/19, від 16 жовтня 2020 року №1.380.2019.002683.
Як встановлено під час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, наказом начальника Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" №849 від 22.06.2021р., відповідно до підпункту 3.1, 3.2,   3.3 п.3 наказу Міністра оборони України від 24 грудня 1997 року №490, матроса ОСОБА_1 відраховано з числа курсантів відповідно до п.36, 227   Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, п.2 ч.5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із розірванням контракту через систематичне невиконання умов контракту.
Так, згідно пункту 1 Контракту про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з утриманням у закладі, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого навчального закладу у випадках, визначених частиною дев`ятою статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу.
У відповідності до наказу від 25.06.2021 р. № 120 (по стройовій частині) ОСОБА_1 оголошено суму до відшкодування за час навчання в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" у розмірі 69374,30 грн (грошове забезпечення 23   195,47 грн., продовольче забезпечення 23 269,98 грн., речове забезпечення 19 163,28 грн, медичне забезпечення – 397,75 грн., забезпечення тимчасового розміщення(тимчасового розміщення) за час навчання 3347,82грн.). Надано термін для добровільного відшкодування витрат, які пов`язані з навчанням.
Оскільки відповідач у визначений Інститутом строк не відшкодував позивачу витрати, пов`язані з навчанням, судова колегія вважає, що по позивачем доведено правомірність вимог про стягнення заборгованості.
З приводу посилань апелянта, що грошове забезпечення курсанта не входить до складу витрат, пов`язаних з утриманням відповідача у вищому навчальному закладі, а отже не підлягає стягненню, колегія суддів зазначає, що згідно наявної у справі Довідки-розрахунку щодо вартості виплаченого грошового забезпечення, яка підлягає відшкодуванню за період навчання, виданої курсанту військовослужбовцю Інституту ВМС НУ «ОМА» ОСОБА_1 вбачається, що розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення відповідачу за період з липня 2017 року по червень 2021 року складає 23 195,47грн.
Таким чином, грошове забезпечення курсанта входить до складу витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, а отже підлягає відшкодуванню вищому навчальному закладу.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду встановлений ч.5 ст. 122 КАС України, оскільки у постанові від 28 травня 2021 року по справі № 320/7233/19 Верховний Суд зазначив, що відповідно частини десятої статті 25 Закону № 2232-XII та пункту 7 Порядку № 964 право на звернення до суду у позивачів у цій справі може виникнути лише у випадку відмови відповідача добровільно відшкодувати витрати та може бути реалізоване протягом одного місяця з дня такої відмови.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач відмовився від отримання повідомлення про необхідність добровільного відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням його у вищому навчальному закладі протягом 30 календарних днів, у заявку з чим, останнє було направлено на його поштову адресу.
За таких обставини, колегія суддів дійшла вважає, що обчислення строку звернення до суду у даному випадку має відраховуватись з дня отримання позивачем відповідного повідомлення, а отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що адміністративний позов подано Інститутом в межах строку встановленого ч.5 ст. 122 КАС України.
Посилання апелянта на те, що винагорода за службу військовослужбовця не підлягає поверненню за жодних умов, адже грошове забезпечення є правовим аналогом заробітної плати, як і не є складовою освітніх послуг є безпідставними, оскільки обов`язок відповідача відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі підтверджується контрактом про проходження військової служби, а також численною практикою Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 607/3693/17, постанова Верховного Суду від 28 травня 2021 року по справі № 320/7233/19, від 16 жовтня 2020 року №1.380.2019.002683) .
Разом з цим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що стосовно обов`язку особи відшкодувати вартість навчання у разі невиконання умов контракту Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) висловлювався в ряді справ.
У справі Chitos проти Греції (рішення від 04 червня 2015 року, заява № 51637/12) ЄСПЛ зазначав: заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.
ЄСПЛ уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту коштом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.
Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.
У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.
ЄСПЛ дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.
Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.
У справі Yanask проти Туреччини (рішення від 06 січня 1993 року заява № 14524/89) щодо права на освіту ЄСПЛ зазначив, що гарантування права на освіту не виключає застосування дисциплінарних стягнень; встановлені обмеження у справі заявника щодо права на освіту у військовому інституті  не обмежують його право на освіту у цивільних навчальних закладах.
Щодо захисту права власності у рішенні ЄСПЛ вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.
При цьому, апеляційний суд зазначає про помилковість посилання апелянта при вирішенні даного спору на положення пункту 1 частини першої статті 1215 ЦК України та відповідну правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 11.02.2019 року у справі № 617/640/16-ц.
Так, колегія суддів зазначає, що зазначені висновки не є релевантними до спірних правовідносин, оскільки суб`єктний склад учасників відносин та предмет позову у вказаній постанові суду касаційної інстанції не є тотожним зі справою, що розглядається.
З цього приводу слід зазначити, що зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому враховується тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).
У даному випадку, предметом спору у справі, що розглядається є відшкодування Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" витрат, пов`язаних з утриманням ОСОБА_1 у вищому військовому закладі, яке регулюються приписами Порядку №964 прийнятого у відповідності до вимог частини 10 статті 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та положеннями вказаного Закону, норми яких є спеціальними, натомість у справі на яку посилається апелянт правовідносини регулюються Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів (із змінами, внесеними згідно Постанови КМУ № 511 від 17 липня 2013 року), Порядком працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 та Законом Україну "Про освіту".
До того ж слід зазначити, що Контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантами вищого військового навчального закладу, військового і навчального підрозділу вищого навчального закладу від 28.07.2017 року відповідачем у судовому порядку не оскаржений.
Щодо посилання апелянта на те, що Інститут ВМС не є належним позивачем у цій справі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Міністерство оборони України є уповноваженим органом, який здійснює функції держави у спірних відносинах, а Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" є бюджетною установою та утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. Витрати, які відшкодовані за утримання у вищому навчальному закладі зараховуються до спеціального фонду державного бюджету на спеціальний рахунок позивача, виключно на утримання курсантів.
Між Міністерством оборони України в особі ректора Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" та матросом ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) в Інституті Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія", відповідно до якого відповідач зобов`язувався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.
Отже, саме між позивачем та ОСОБА_1 виникли спірні правовідносини через невиконання останнім умов зазначеного контракту.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що Інститут Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" має право звернення з позовом до відповідача про стягнення витрат за його утримання у навчальному закладі.
Зазначений висновок узгоджується з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду у справі № 560/1341/19 від 19.11.2020, у справі № 420/4661/19 від 24.02.2021.
Інші доводи апеляційної скарги, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.
Отже, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги Інституту Військово-Морських Сил Національного університету "Одеська морська академія" є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5      статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                        А.В. Бойко

Судді:                                                                                           А.Г. Федусик

                                                                                                              О.А. Шевчук