КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3930/2022                                           
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ     УКРАЇНИ
 
         24 червня 2022 року                                                                  м. Київ
                                                                                                                Справа № 757/46840/19-ц
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Махлай Л.Д., Немировської О.В.
 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана представником Комісаровою Альоною Вікторівною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року, ухвалене у складі судді  Соколова О.М.,
 у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, не виплачену вихідну допомогу, не виплачену винагороду за підсумками роботи, суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати,
встановив:
 
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась суду з позовом до  відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та просила стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену заборгованість із заробітної плати в сумі 16 737 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4141 грн., вихідну допомогу в сумі 7097, 97 грн., винагороду за підсумки роботи за 2016 рік в розмірі 52,5 % від окладу в сумі 2532, 50 грн., суму середнього заробітку, за час затримки виплати заробітної плати, що складає 82 642, 69 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує про те, що  вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, відповідно до наказу № 76/ДН-лс від 01.08.2016 року про прийняття на роботу з 02.08.2016 року та працювала на ДП «Донецька залізниця» на посаді провідного інженера виробничо-технічного сектору відділу сигналізації і зв`язку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця ПАТ «Укрзалізниця» за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця». 17.07.2017 року  позивача було звільнено із займаної посади, на підставі пункту 1 ст. 40 КЗпП України зі скороченням штату на підставі наказу від  14.07.2017 № 11137/Дн-ос.
 На день звільнення позивача їй була нарахована, але не виплачена, заробітна плата за період з 15.03.2017 по 17.07.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. Позивач вказує, що зазначена заборгованість із заробітної плати та середнього заробітку, не виплаченої грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, одноразова грошова вихідна допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку є досі невиплаченою, вважає дії відповідача незаконними, так як згідно з вимогами  ч.1 ст.  47 та ч. 1 ст. ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводяться у день звільнення.  
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь  ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі  16 736, 88 грн.  та  середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі  82642, 69 грн.
В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави 1131,51 грн.  судового збору.   
 
 Не погоджуючись з рішенням суду,  представник АТ «Українська залізниця» - Комісарова А.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на  незаконність, необґрунтованість рішення, порушення  судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.  
Представник відповідача зазначала, що з 16.03.2017 року, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено.
Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця»; ПАТ «Укрзалізниця», а також передачі з непідконтрольної території первинних документів.
У зв`язку з відсутністю первинних документів в структурному підрозділі «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» нарахування заробітної плати здійснити неможливо.
З 16 березня 2017 року до Дирекції не надходили первинні документи від підприємства, на якому працював даний працівник, для нарахування заробітної плати. Тобто на підконтрольній Україні території інформація відсутня, а не втрачена, первинна документація (табелі обліку робочого часу або графіки роботи за період, копії або оригінали внутрішніх наказів, розпоряджень та інше за період з березня по липень 2017 року) для нарахування заробітної плати.
У зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема, у м. Донецьк, Ясинувата,  у відповідача з 20.03.2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної та іншої), до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.
Висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин] (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебувають у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року.
Таким чином, нарахування заробітної плати та інших виплат є неможливим, оскільки таке нарахування проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатним розписом, розцінками та нормами праці, табелем обліку використання робочого часу, розпорядженнями про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Достовірно встановлено, що через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль над виробничими потужностями підприємства, нерухомим майном та документацією.
Оскільки судом першої інстанції зазначені факти не було враховано при стягненні заробітної плати за період з березня по липень 2017 року, то відповідач вважає рішення у викладеній частині необґрунтованим. 
Також представник вказує, що ані позивачем по справі, ані судом першої інстанції не врахований той факт, що норми  ст. 164 Податкового кодексу України передбачають утримання податків та зборів з отриманих доходів.
Підставою для притягнення до відповідальності, згідно ст. 116, 117 КЗпП України, потрібен склад правопорушення, який включає два юридичні факти - порушення власником строків розрахунків при звільненні та вина власника.
На підставі дії форс-мажорних обставин ПАТ «Укрзалізниця», в особі регіональної філії «Донецька залізниця» не здійснювала ведення господарської діяльності та нарахування заробітної плати (за період з 16.03.2017 по 17.07.2017 року) на непідконтрольних українській владі територіях, а тому у відношенні позивача трудового правопорушення не скоєно.
Перебування виробничих потужностей структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться на територіях міста Донецьк і Донецькій області, під контролем незаконних збройних формувань, потребує такого вимушеного, об`єктивного, необхідного та упереджуючого заходу як проведення змін в організації виробництва і праці та, як наслідок, зумовлює припинення трудових відносин з працівниками, що за трудовим договором виконують функціональні обов`язки на цих виробничих потужностях відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.
ПАТ «Укрзалізниця» при вивільненні працівників повинно провести з ними розрахунок в день звільнення за умови: 1) виконання працівником своїх функціональних обов`язків, що має бути підтверджено лише документами з первинного обліку праці та заробітної плати, зокрема: штатний розписом; розцінками та нормами праці; наказами та розпорядженнями; табелем обліку використання робочого часу; розрахунково-платіжною відомістю, 2) провадження підприємством господарської діяльності.
Отже, унеможливлення виконання відповідачем обов`язків, передбачених ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, перед працівниками, що вивільнені за скороченням штату, згідно з п.1ст.40 КЗпП України, а саме: в день звільнення кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, а саме: актами тероризму на територіях міста Донецьк та Донецькій області, що є обставинами, які не залежать від волі сторін за трудовим договором, а також мають надзвичайний і невідворотній характер та є підставою для звільнення відповідача  від відповідальності.
Отже, оскільки унеможливлення виконання зазначених у висновку ТПП обов`язків роботодавця при вивільненні працівників структурних підрозділів Дирекції, передбачених законодавством України про працю, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин, яка внаслідок дії цих форс-мажорних обставин, була позбавлена можливості виконати вказані обов`язки, тому ПАТ «Укрзалізниця» має бути звільнено від відповідальності за їх невиконання.
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відповідача відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки відповідач повідомляє суду недостовірну інформацію щодо відсутності первинних документів. Так, у зазначений у позові період часу  працівники передавали потягами табелі обліку робочого часу ( спеціально була розроблена комісія по обробці документів, які начальник дирекції підписував та відправляв). Після руху поїздів паперові документи передавались за допомогою відділу шляху ст. Микитівка, які особисто перевозили їх через КПВВ.    Надані позивачем письмові докази: розрахунки заробітної плати, табелі обліку робочого часу підписані особами, відповідальними за складання вказаних документів. Крім того, облік робочого часу здійснювався за допомогою автоматизованої системи бухгалтерського обліку «Фобос», тобто у відповідача були всі необхідні дані для нарахування та виплати заробітної плати.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Справу розглянуто апеляційним судом відповідно до  ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,  відповідно до наказу №76/ДН від 01.08.2016 позивача ОСОБА_1   було прийнято на роботу на посаду провідного інженера виробничо-технічного сектору відділу сигналізації і зв`язку структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
ПАТ «Укрзалізниця» протоколом №Ц-57/27 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 05.04.2017 року вилучила із складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурні підрозділи Донецька дирекція залізничних перевезень та Луганська дирекція залізничних перевезень та скоротила штат даних структурних підрозділів. 
На підставі вказаного протоколу був виданий наказ № 645-НЗ-1 від 28.04.2017, яким з 17.07.2017 року вилучено із складу регіональної філії «Донецька залізниця» структурні підрозділи «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» та підпорядкованих їм виробничих підрозділів. Згідно вказаного наказу було створено комісію по скороченню штату працівників, яка повідомила позивача про виведення із штатного розпису її посади.
17 липня 2017 року позивача було звільнено на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату на підставі наказу від 14 липня 2017 року №11137/ДН-ос ( а.с. 20)
 
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16 737 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4141 грн.; вихідну допомогу при звільненні - 7097 грн. 97 коп., винагороду за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 2532 грн. 50 коп., а всього - 30 508 грн. 47 коп.  Також просила стягнути суму середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період 13 місяців, починаючи  з дня звільнення  17.07.2017 року.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на день звільнення позивача була нарахована, але не виплачена заробітна плата за березень 2017 року та за липень 2017 року, що складає 16 736 грн. 88 коп., до якої входить компенсація за невикористану відпустку - 4141 грн. та вихідна допомога при звільненні - 7097 грн. 97 коп.
Дані обставини справи підтверджуються копією трудової книжки  позивача   НОМЕР_1 (а.с. 11-13). Також позивач надала суду копію розрахунку відпустки та копії розрахунків заробітної плати з яких вбачається, що вказані вище суми заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, одноразової грошової допомоги та оплата простою нараховані, проте не виплачені.  Відповідач не надав жодних доказів виплати позивачу заборгованості по заробітній платі.
Як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України, не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, тому заявлені позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості підлягають задоволенню.
Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з положень ст. 117 КЗпП України  та вважав, що у зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки у розмірі 82 642, 69 грн. без утримання податків. 
 
Однак колегія суддів не може погодитись у повному обсязі з висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідають обставинам справи.
Як вбачається з копії трудової книжки позивача ОСОБА_1 , оформленої відповідачем у встановленому законом порядку, 02 серпня 2016 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду провідного інженера виробничо-технічного сектору відділу сигналізації і зв`язку  структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця»
Як вбачається з матеріалів справи, структурний підрозділ відповідача «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» був зареєстрований у місті Лиман Донецької області .
В матеріалах справи міститься належним чином заповнена трудова книжка, видана самим відповідачем. Відповідно до запису № 13 у трудовій книжці від 17 липня 2017 року позивача було звільнено у зв`язку з скороченням штату згідно з наказом № 11137/ДН-ос від 14.07.2017 року.  Під записом наявний підпис провідного інженера відділу кадрів ОСОБА_2 , скріплений печаткою структурного підрозділу ( а.с. 13).
На виконання указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», у зв`язку із відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» та структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а також виробничих підрозділів підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, і як наслідок відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року.
Наказом від 15 березня 2017 року № 384-Н регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» встановлено простій з 16 березня 2017 року.
Наказом регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 17 липня 2017 року №11137/ДН-ос ОСОБА_1 була звільнена з посади у зв`язку зі скороченням штату на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. До матеріалів справи позивачем подано копію наказу за підписом в.о. начальника дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4, належним чином завірену та скріплену печаткою відділу кадрів структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» ( а.с. 20). 
Звертаючись з позовом, позивач зазначала, що у день звільнення заборгованість із заробітної плати  за період з березня 2017 року по липень 2017 року, а також грошова допомога у зв`язку зі звільненням та  компенсація невикористаної відпустки виплачена не була.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно з положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач на підтвердження своїх позовних вимог надала, зокрема:  розрахунки заробітної плати за грудень 2016 року, березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, видані їй структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» ( а.с. 23-28);  табелі обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати за березень, квітень, травень, червень, липень 2017 року, які підписані в.о. начальника Донецької дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4., провідним інженером відділу кадрів ОСОБА_2 та бухгалтером ОСОБА_3 , та скріплені печаткою відділу кадрів структурного підрозділу «Донецької дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 29-35); копію особової картки працівника форми П-2, завірену підписом в.о. начальника дирекції ОСОБА_4, що скріплена вищевказаною печаткою ( а.с. 21), індивідуальні відомості  про застраховану особу, видані Територіальним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області ( а.с. 40).
Заперечуючи проти стягнення заборгованості, відповідач обґрунтовував свої заперечення відсутністю вказаної заборгованості та проведенням часткового розрахунку з позивачем за березень 2017 року. 
Однак, апеляційна скарга в цій частині не містить доводів відповідача про те, з яких підстав надані позивачем належно оформлені та завірені копії табелів обліку використання робочого часу за період з березня по липень 2017 року не можуть бути визнані належними доказами для підтвердження обліку робочого часу позивача, підставою для нарахування позивачу оплати за простій у вказаний період, а надані позивачем розрахунки не можуть бути доказом нарахування заробітної плати та оплати за простій.
З огляду на частину 1 статті 367 ЦПК України, колегія суддів  апеляційного суду перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині  в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
            На підтвердження відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем, відповідачем до відзиву на позовну заяву було надано довідку про доходи № 1268/2 від 30.10.2019 року, за підписом в.о. начальника  структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» ОСОБА_4, в якій за спірний період, тобто з березня по липень 2017 року зазначено, що у березні 2017 року нараховано 2817 грн. 47 коп., у квітні, травні, червні та липні 2017 року  заробітна плата не нарахована.
            Однак зазначена довідка не може бути прийнята до уваги як підстава для відмови у позові, оскільки її зміст суперечить наявним у матеріалах справи доказам, що свідчать про нарахування позивачу оплати за час простою з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року; нарахування відповідачем компенсації за невикористану відпустку та одноразової грошової допомоги при звільненні. 
            При цьому зазначені докази, що подані позивачем до позовної заяви, підписані також в.о. начальника дирекції ОСОБА_4. ( яким підписана надана відповідачем довідка  про доходи № 1268/2 від 30.10.2019 року)  та скріплені печаткою відділу кадрів зазначеного структурного підрозділу ПАТ «Укрзалізниця».
Крім того,  колегія суддів  не вважає зазначену довідку належним доказом з огляду на те, що у довідці зазначено недостовірні дані, а саме: вказано про нарахування у березні 2017 року  - 2817 грн. 47 коп., тоді як  відповідно до довідки Пенсійного фонду України - Індивідуальні відомості про застраховану особу   ОСОБА_1 вказано, що  відповідач здійснив нарахування заробітної плати за березень 2017 року у сумі 5214 грн. 27 коп., що відповідає розрахунку, наданому позивачем.
            Як встановлено з матеріалів справи, період простою починається з 16 березня 2017 року - дати, визначеної наказом від 15 березня 2017 року № 384-Н, та закінчується днем звільнення - 17 липня 2017 року.
            Пунктом 3 зазначеного наказу встановлено про необхідність проведення оплати за час простою не з вини працівників  з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою  в робочі дні ( зміни) згідно  графіку роботи ( а.с. 36).
Відповідно до частини першої статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
На підтвердження періоду нарахування оплати простою, позивачем надано табелі обліку використання робочого часу з відмітками приходу позивача на роботу під час встановленого простою (а.с. 29-33) та розрахунки заробітної плати  за вказаний період, в яких зазначено розмір тарифної ставки (окладу), встановлений ОСОБА_1 ,  та відповідні нарахування ( а.с. 23-28).
За березень 2017 року відповідно до даних з Індивідуальних відомостей про застраховану особу, позивачу нараховано заробітну плату у розмірі 5214 грн.27 коп., що також співпадає із сумою, зазначеною у розрахунку заробітної плати за березень 2017 року, що наданий позивачем (а.с. 24).
В позовній заяві позивач визнала, що за березень 2017 року вона отримала аванс у розмірі 2022 грн. 06 коп. Відповідно решта суми заборгованості, з якої також підлягають відрахуванню податок на доходи фізичних осіб та інші обов`язкові платежі, становить : 5214 грн. 27 коп. - 2022 грн. 06 коп. = 3192 грн. 21 коп.  Зазначена сума заборгованості відповідачем не спростована.
Відповідно до табелю обліку  використання робочого часу та  розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року, позивач перебувала у простої згідно графіку роботи - 19 робочих днів. Відповідно до розрахунку заробітної плати за квітень 2017 року  оплата простою за 19 днів, виходячи із окладу ( тарифу) 6331 грн.,   становить 4220 грн. 88 коп. ( а.с. 25, 30).
Як вбачається з копії особової картки працівника форми № П-2, у розділі  V«Відпустки» зазначено, що позивачу у травні 2017 року була надана відпустка без збереження заробітної плати, на період :  з 16 по 18 травня 2017 року, з 22 по 25 травня 2017 року та з 26 по 31 травня 2017 року, всього  10 календарних днів. 
Відповідно до табелю обліку  використання робочого часу та  розрахунку заробітної плати за травень 2017 року, позивач перебувала у простої згідно графіку роботи - 10 робочих днів, відпустка без збереження заробітної плати - 10 днів. Відповідно до розрахунку заробітної плати за травень  2017 року  оплата простою за 10 робочих днів, виходячи із окладу ( тарифу) 6331 грн.,  становить 2097 грн. 17 коп. ( а.с. 26, 31).
Як вбачається з копії особової картки працівника форми № П-2, у розділі  V«Відпустки» зазначено, що позивачу у червні 2017 року була надана відпустка без збереження заробітної плати, на період з 01 по 30 червня 2017 року, 30 календарних днів, що також відображено у табелі обліку робочого часу за червень 2017 року та розрахунку заробітної плати за червень 2017 року, з якого встановлено, що нарахування за червень 2017 року - відсутні.
Також відповідно до даних особової картки працівника форми № П-2,  розділу  V«Відпустки», позивачу у липні 2017 року була надана відпустка без збереження заробітної плати, на період  з 03 липня по 14 липня 2017 року, що також відображено у табелі обліку робочого часу за липень 2017 року, відповідно до якого позивач перебувала у простої 1 робочий день. Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, за 1 робочий день нараховано оплату простою - 200 грн. 99 коп. 
З викладеного вбачається, що позивачем належними та допустимими доказами доведено нарахування їй заробітної плати за березень 2017 року та оплати за період простою з 16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року, відповідно заборгованість відповідача становить: за березень 2017 року - 3192 грн. 21 коп. ( з них за простій 9 днів нараховано 1736 грн. 59 коп.); за квітень 2017 року - 4220 грн. 88 коп. - оплата простою за 19 днів ;  травень 2017 року - 2097 грн. 17 коп. - оплата простою за 10 днів; за червень 2017 року - нарахування відсутні;  за липень 2017 року - 200 грн. 99 коп. - оплата простою за 1 день, а всього заборгованість становить 9711 грн. 25 коп., з якої підлягають відрахуванню податки та обов`язкові платежі.
Як вбачається з матеріалів справи, в наказі від 14 липня 2017 року  № 11137/ДН-ос про звільнення ОСОБА_1 , скріпленому підписом в.о. начальника дирекції залізничних перевезень ОСОБА_4 та печаткою  відділу кадрів зазначеного структурного підрозділу, вказано про необхідність виплати позивачу ОСОБА_1 (провідному інженеру виробничо-технічного сектору відділу сигналізації і зв`язку, табельний номер 0940)   компенсації за 20 днів відпустки та  про виплату позивачу одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку ( а.с. 20).
Згідно з довідкою-розрахунком невикористаних днів відпустки, за які надається компенсація під час звільнення ОСОБА_1 ,  кількість днів невикористаної відпустки становить 20 календарних днів. Зазначена довідка підписана в.о. начальника дирекції ОСОБА_4., начальником фінансово-економічного відділу дирекції ОСОБА_5 та провідним інженером відділу кадрів дирекції ОСОБА_2, скріплена печаткою дирекції ( а.с. 34-35).
Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, розмір компенсації за невикористану відпустку за 20 днів становить 4141 грн.; сума одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку становить - 7097 грн. 97 коп.
Разом з тим,  доводи позивача ОСОБА_1 про те, що  розмір заборгованості по заробітній платі  за період з березня по липень 2017 року становить 16 737 грн., до якого входить заборгованість за липень у сумі  9380 грн. 77 коп. - є безпідставними, оскільки, як вбачається з вищенаведених доказів, позивачу нараховано оплату за час простою у липні 2017 року за 1 робочий день у сумі 200 грн. 99 коп. Інші нарахування у липні 2017 року становлять: компенсація невикористаної відпустки - 4141 грн., вихідна допомога при звільненні - 7097 грн. 97 коп.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення винагороди за підсумками роботи за 2016 рік у розмірі 52,5% від окладу, в сумі 2532 грн. 50 коп., задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, такої виплати їй нараховано не було ( а.с. 28).
Як вбачається з апеляційної скарги, відповідач стверджує, що на теперішній час не має можливості підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат, у зв`язку з відсутністю доступу до первинних документів, нарахування заробітної плати.
Однак, зазначені доводи спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що  копії вищевказаних первинних документів були видані позивачу саме відповідачем, документи скріплені підписом в.о. начальника дирекції ОСОБА_4 та печаткою структурного підрозділу.  Іншими доказами відповідачем період простою з  16 березня 2017 року по 17 липня 2017 року та розмір тарифної ставки встановленого позивачу окладу (тарифу)  не спростований,  власного розрахунку суми, належної позивачу при звільненні, не зроблено відповідно до статті 113 КЗпП України, доказів проведення з позивачем розрахунку при звільненні, - не надано.
При цьому  колегія суддів також відхиляє доводи відповідача про те, що форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно з статтями 47, 83, 115, 116 КЗпП України, оскільки форс-мажорні обставини можуть свідчити  про відсутність вини підприємства в затримці виплати належних сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, як підстави для звільнення підприємства від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.  Однак жодним нормативним актом про працю не передбачено, що форс-мажорні обставини є підставою для звільнення від виплати заборгованості по заробітній платі.
Враховуючи, що відповідачем не виконаний обов`язок, передбачений статтею 47 КЗпП України, провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, та обов`язок, передбачений статтею 24 Закону України «Про відпустки», виплатити у разі звільнення працівника грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної відпустки,  розрахунок не проведений, - колегія суддів вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та з відповідача на користь позивача підлягають стягненню : заборгованість по заробітній платі ( включає оплату простою) за період з березня по липень 2017 року включно  - 9711 грн. 25 коп., компенсація невикористаної відпустки - 4141 грн., вихідна допомога при звільненні - 7097 грн. 97 коп., а всього  - 20 950 грн. 22 коп. 
Відповідно до  п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України  № 13 від 24.12.1999 року  «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» , задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Таким чином, в резолютивній частині рішення, окрім визначеної судом суми заробітної плати та інших виплат, необхідно вказувати про виплату цієї суми з обов`язковим утриманням з неї податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
            На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що у вказаній частині доводи апеляційної скарги відповідача є частково обґрунтованими, а тому рішення суду  у частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог на суму 20 950 грн. 22 коп., з вказівкою про необхідність відрахування із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
 
            Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегією суддів встановлено наступне. 
Заперечуючи проти позову,  відповідач посилався на настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 вказано,    що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна   або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія,  що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 117 КЗпП України  підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами,  а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо .
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2020 року у справі № 236/396/18  зазначено, що «відповідно до висновку ТПП України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк.
З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором. За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку».
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 зазначено, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2  щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі ( а.с. 65-69).
Відповідно до пункту 7 висновку втрата  контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло із під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями, позбавило можливості  виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з статтями 47, 83, 116 і 116 КЗпП України, а саме: кожному звільненому працівникові структурних підрозділів видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. 
Отже, початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) для структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень», є 20 березня 2017 р.
 
Разом з тим, ухвалюючи рішення щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та  у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами трудового договору, обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо виплати позивачу заборгованості з заробітної плати та інших виплат, що належали їй при звільненні. Тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність вини АТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати при звільненні.
За викладених обставин, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість доводів апеляційної скарги та наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та  ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 на  загальну суму 20 950 грн. 22 коп., за відрахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, та про відмову у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 141 ЦК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача;  2) у разі відмови в позові - на позивача;  3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, у зв`язку з задоволенням позовних вимог про  стягнення заборгованості із заробітної плати та виплат, що належали позивачу при звільненні,  з відповідача АТ  «Українська залізниця» на користь держави  підлягає стягненню судовий збір на суму 768 грн. 40 коп.
У пункті 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
 У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19) вказано, що: «виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП) не є різновидом оплати праці та елементом структури заробітної плати. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника...».
Отже, виходячи із вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач не звільнена від сплати судового збору за позовні вимоги майнового характеру - стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення, ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то з позивача ОСОБА_1 на користь АТ «Українська залізниця»  підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно розміру  позовних вимог, у задоволенні яких позивачу суд відмовляє ( 79%), на суму  1340 грн. 84 коп. 
 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374-376, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця», яка подана представником Комісаровою Альоною Вікторівною - задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 липня 2021 року -  скасувати та прийняти постанову: 
Позов   ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової  вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку, - задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь   ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати та виплат, що належали позивачу при звільненні, на загальну суму 20 950 ( двадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят)  грн. 22 коп., за вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави  судовий збір у сумі 768 грн. 40 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі  1340 грн. 84 коп. 
Відомості щодо учасників справи:
Позивач -  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Тверська, 5, ЄДРПОУ 40075815 ).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду з підстав, визначених ст. 389 ЦК України,  протягом тридцяти днів  шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

    Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 

                        Судді:                                                                        Махлай Л.Д.
                                                           
Немировська О.В.