Постанова
Іменем України
 
20 червня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 405/5478/17 
провадження № 61-8980св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа - Публічне акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року в складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Левенця Б. Б., Музичко С. Г., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - Публічне акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - ПАТ «ТАСКОМБАНК»), про визнання правочинів про відчуження арештованого майна недійсними.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13-ц задоволено його позов, поданий у власних інтересах та інтересах його сина ОСОБА_6 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконними вчинених дій із самочинного будівництва нежитлового приміщення з квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано відповідачів провести перелічені у виконавчому листі дії по ліквідації наслідків такої перебудови. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про незаконність юридичного факту переведення житлової квартири боржників до категорії нежитлової, скасував правову підставу створення офісного приміщення - рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 14 серпня 2012 року № 692, на підставі якого проведено незаконну перебудову та перереєстрацію жилої квартири в нежитлове приміщення, видано свідоцтво на нерухоме майно у вигляді нежитлового приміщення. 
 
На виконання зазначеного судового рішення 24 липня 2015 року відкрито виконавче провадження (ВП №№ 48198821, 48198757, 48199001, 48198931), а також накладено арешт на спірний об`єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 . 27 липня 2015 року арешт внесено у реєстр обтяжень нерухомого майна.
 
Зазначав, що предметом виконання судового рішення за виконавчим листом було зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди у користуванні східцями до квартири АДРЕСА_2 , з відновленням східців до вказаної квартири, та привести у первинний, придатний до використання стан; демонтувати східці до квартири АДРЕСА_3 у вказаному будинку; демонтувати двері з квартири АДРЕСА_3 та встановити вікно.
 
07 березня 2017 року Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (далі - ВПВР УДВС ГТУЮ) у Дніпропетровській області) його повідомлено про те, що рішення суду, яке є обов`язковим до виконання на підставі статей 124, 129 Конституції України боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не виконано, жодної дії з їх боку на виконання рішення суду вчинено не було, на боржників двічі було накладено штраф за невиконання судового зобов`язання, складено подання у порядку статті 89 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено до Кропивницького відділу поліції Головного управління Національної поліції (далі - ВП ГУ НП) в Кіровоградській області щодо притягнення до кримінальної відповідальності.
09 лютого 2017 року начальником Управління захисту економіки Кіровоградської області повідомлено, що 09 листопада 2016 року слідчим відділом Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області розпочато кримінальне провадження № 12016120020013993 за статтею 382 Кримінального кодексу України (далі - КК України) щодо невиконання судового рішення.
 
03 листопада 2016 року боржниками об`єкт невиконаного судового зобов`язання, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , передано у користування представнику Страхової компанії (далі - СК) «ТАС» ОСОБА_4, якому було достеменно відомо про наявність невиконаного боржниками судового рішення, та у подальшому, на підставі договору купівлі-продажу 31 серпня 2017 року № 2646, спірне нежитлове приміщення, всупереч заборонам та накладеним, як державним виконавцем 24 липня 2015 року, так і судом за ухвалою від 29 червня 2017 року, арештів відчужено ОСОБА_4 , яким, у свою чергу, 01 вересня 2017 року об`єкт невиконаного судового зобов`язання і арешту, було передано в іпотеку ПАТ «ТАСКОМБАНК».
 
Зазначав, що протягом тривалого часу за безвідповідальної поведінки відповідачів порушується його право власності, поваги до умов проживання і розміреного життя, право на справедливий і своєчасний суд.
 
Також, посилався на порушення спірними правочинами встановленого публічного порядку і обов`язковості виконання судових актів.
 
29 червня 2017 року за ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда у рамках пред`явленого позову на відшкодування спричинених збитків, заборонено відчуження та накладено арешт на всі зареєстровані майнові активи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , у тому числі на квартиру АДРЕСА_4 та нежитлове приміщення з квартирою АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за свідоцтвами від 06 серпня 2014 року № 25258539 та № 25260119, до розгляду спору по суті.
 
Переконував, що вчинення під час заборон відповідачами протиправних дій у вигляді перепродажу і купівлі об`єкта самочинного будівництва, порушує не тільки його права, як власника сусіднього приміщення, яке до цього часу перебуває у стадії неусунутих перешкод у зв`язку з існуючою самочинною забудовою, але і встановлений публічний порядок, законності, обов`язковості дії судових рішень та їх невідворотної сили.
 
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: встановити такими, що порушує встановлений публічний порядок з застосуванням наслідків недійсності правочину, передбачених частиною п`ятою статті 216, статтею 228 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та визнати недійсним безоплатний правочин дарування № 1-134 нежитлового приміщення з ґанком та сходами, площею 41,8 кв. м, на земельній ділянці з неіснуючим кадастровим № 3510100000:28:185:0030, укладений 17 березня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та недійсною (нікчемну) державну реєстрацію прав від 22 березня 2016 року № 28854697 за ОСОБА_3 ; встановити таким, що порушує встановлений публічний порядок та визнати недійсним безоплатний правочин дарування № 1-528 нежитлового приміщення з ґанком та сходами, площею 41,8 кв. м, укладений 02 серпня 2016 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та недійсною (нікчемну) державну реєстрацію нерухомого майна за наступним власником - ОСОБА_5 ; визнати недійсним останній правочин, укладений 31 серпня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 по відчуженню нежитлового приміщення з ґанком та сходами, площею 41,8 кв. м у АДРЕСА_5 на земельній ділянці з неіснуючим кадастровим № 3510100000:28:185:0030 за договором купівлі-продажу № 2646, виданого 31 серпня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького нотаріального округу Бабіч Л. Ю.; визнати недійсним (недіючим) запис від 31 серпня 2017 року (номер запису про право                   власності 22109995) набуття права власності за ОСОБА_4 на нежитлове приміщення з ґанком та сходами площею 41,8  кв.  м у    АДРЕСА_5 , індексний № 36851994 від 31 серпня 2017 року, внесеного в державний реєстр на підставі недійсного правочину № 2646, посвідченого 31 серпня 2017 року приватним нотаріусом Бабіч Л. Ю. з неіснуючим кадастровим № 3510100000:28:185:0030; визнати недійсним (недіючим) наступний запис про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 вересня 2017 року номер запису про іпотеку 22120893, індексний № 36862846 за ОСОБА_4 предмета іпотеки, нежитлового приміщення з ґанком та сходами, площею 41,8 кв. м, у АДРЕСА_5 , індексний № 36851994 від   31   серпня 2017 року з неіснуючим кадастровим №   3510100000:28:185:0030, вчиненого на підставі недійсних правочинів від  17  березня 2016 року, від 02 серпня 2016 та від 31 серпня 2017 року.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2019 року             позов ОСОБА_1 , поданий у власних інтересах та інтересах його сина ОСОБА_6 ,  задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування від  17  березня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 Биковим С. Є., зареєстрований в реєстрі за № 1-134, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №   137977234 від 17 березня 2016 року, індексний номер № 28854697 від 22 березня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна - нежитлове приміщення, з ґанком та сходами площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 та скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним договір дарування від 02 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської державної нотаріальної контори № 1 Биковим С. Є., зареєстрований в реєстрі за № 1-528, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №  15780897 від 02 серпня 2016 року, індексний номер № 30820500 від 08 серпня 2016 року щодо об`єкту нерухомого майна - нежитлове приміщення, з ґанком та сходами площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , та скасовано його державну реєстрацію. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л. Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2646, номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 22109995 від 31 серпня 2017  року, індексний номер № 36851994 від 31 серпня 2017 року щодо об`єкту нерухомого майна - нежитлове приміщення, з ґанком та сходами площею 41,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 , та скасовано його державну реєстрацію. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірні правочини є такими, що порушують публічний порядок (стаття 228 ЦК України), оскільки за ними проведено відчуження майна - нежитлового приміщення з ґанком та сходами, загальною площею 41,8 кв. м на АДРЕСА_5 , яке (нежитлове приміщення) за рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року повинно бути приведено ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до житлового стану квартири, яке обмежено у зв`язку із накладенням за постановою державного виконавця арешту та забороною здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а посвідчення угод і реєстрації відбувалося на земельній ділянці з кадастровим номером № 3510100000:28:185:0030, який, у свою чергу, скасовано - визнано недійсним кадастрове формування ділянки з моменту утворення.
 
За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування від  17  березня 2016 року, від 02 серпня 2016 року та договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 31 серпня 2017 року.
 
Прийнявши до уваги, що державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно проведено державними реєстраторами на підставі вищезазначених правочинів, які визнано судом недійсними, суд вказав, що відповідні записи про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у державному реєстрі слід скасувати.
 
При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним наступного запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 01 вересня 2017 року, номер запису про іпотеку 22120893, індексний номер № 36862846 за ОСОБА_4 предмета іпотеки - спірного нежитлового приміщення, оскільки вважав їх необґрунтованими та недоведеними.
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Ленінського районного суду м.  Кіровограда від 10 травня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , поданий у власних інтересах та інтересах його сина ОСОБА_6 , відмовлено.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не є учасником правочинів, які є предметом судового спору, і його інтереси, як власника майна, не порушені, оскільки визнання недійсними спірних правочинів ніяк не вплине на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015  року, яким зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 здійснити дії по відновленню прав позивача у користуванні його власністю.
 
При цьому, суд урахував, що виконавчі листи на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року на даний час знаходяться на виконанні і провадження щодо них не закрите.
 
Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Кропивницького апеляційного суду від    20    серпня 2020 року залишено без змін. Поновлено дію постанови Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 538,00 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що доводи та посилання касаційної скарги ОСОБА_1 висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість його постанови не впливають, тому касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Зокрема, касаційний суд дійшов висновку про те, що:
 
- доводи касаційної скарги позивача про те, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що він не є особою, яка має право звертатися до суду з вимогами про визнання спірних правочинів недійсними, є безпідставними, оскільки звернувшись до суду з позовною заявою про визнання правочинів про відчуження арештованого майна недійними, не будучи стороною цих правочинів, ОСОБА_1 належно не обґрунтував, як їх укладенням порушені його права та як вказані правочини вплинуть на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року в частині, яка безпосередньо стосується його прав, тобто не довів свого права оскаржити правочини, як заінтересована особа, а не їх сторона, що відповідно до статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) було його процесуальним обов`язком;
 
- доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що апеляційний суд незаконно не врахував висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17 (провадження № 61-10105св19) щодо тотожних правовідносин, між тими самими сторонами, не заслуговують на увагу, оскільки предметом спору у вказаній справі було інше майно, на яке в порядку забезпечення його позову про відшкодування шкоди, збитків, спричинених порушенням права і невиконанням судового рішення, ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 30 червня 2017 року у справі № 405/3360/17 було накладено арешт, та яке було відчужене після ухвалення вказаного судового рішення. Тобто, він був заінтересованою особою, яка мала право оскаржити правочин, оскільки відчуження майна могло виплинути на можливість, ускладнити виконання можливого рішення про задоволення його позову про стягнення коштів. У справі ж, яка переглядається Верховним Судом, позивач не довів, як спірні у цій справі правочини можуть вплинути на його права та обов`язки, зокрема й щодо виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року;
 
-  посилання заявника на неврахування судом правових висновків Верховного Суду України у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, про те, що правочин може оскаржити не лише його сторони, а й треті особи, що не є сторонами правочину - заінтересовані особи, не заслуговує на увагу, оскільки вказані правові висновки не впливають на правильність вирішення апеляційним судом справи, оскільки позивач не довів свого права оскаржувати спірні правочини, як особа, яка не була їх стороною;
 
-  доводи заявника на порушення апеляційним судом норм процесуального права при відкритті апеляційного провадження та поновленні ОСОБА_4 строку на оскарження, є безпідставними, оскільки останній заявив відповідне клопотання про поновлення строку та суд, врахувавши його мотиви, обґрунтовано поновив йому строк для апеляційного оскарження.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи  
 
28 травня 2021 року ОСОБА_6 , як особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права та інтереси, із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на  неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції та направити справу на новий апеляційний розгляд (або залишити в силі рішення суду першої інстанції).
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд: 
 
-  безпідставно поновив ОСОБА_4 строк на подання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2019 року та відкрив апеляційне провадження у справі, чим порушив принцип правової визначеності;
 
-  не звернув увагу на те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи», що мають власний інтерес щодо предмету правочину чи його належність;
 
-  не врахував, що приміщення, яке є предметом спору у справі № 405/5478/17, є також предметом іншого незвершеного спору у справі № 405/11641/13-ц;
 
-  проігнорував, що факт порушення прав заявника встановлено рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13-ц, яким зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести спірний об`єкт нерухомості до первинного стану житлової квартири; 
 
-  не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних   правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07  квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 09 грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17, від 24 червня 2020 року у справі № 725/5992/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19.
 
Також у касаційній скарзі ОСОБА_6 зазначив клопотання про зупинення виконання та дії оскаржуваної постанови Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року та постанови Верховного Суду від 10 лютого 2021 року.
 
Разом із касаційною скаргою заявник подав клопотання про поновлення строку на касаційне провадження та клопотання про звільнення його від сплати судового збору.
 
04 червня 2021 року  ОСОБА_6 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду заяву, в якій просив при розгляді його касаційної скарги врахувати положення частини четвертої статті 9 Закону України «Про виконавче провадження».
 
14 серпня 2021 року ОСОБА_6 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду заяву, в якій просив при розгляді його касаційної скарги врахувати висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 та висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові  від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
 
29 жовтня 2021 року представник  ОСОБА_4 - ОСОБА_8 із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_6 , у якому заявник, не погоджуючись із доводами касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін. 
06 та 09 листопада 2021 року  ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку і через електронну пошту подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_6 , в якому підтримав доводи касаційної скарги та обґрунтовував незаконність постанови Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року. 
 
Також заявник подав клопотання в якому просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення виключної правової проблеми різнобічності правових позицій суду касаційної інстанції у аналогічних правовідносинах щодо фраудаторних правочинів. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 31 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_6 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2021 року визнано підстави для поновлення строку на касаційне оскарження постанови, наведені ОСОБА_6 , неповажними; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення його від сплати судового збору за подання касаційної скарги; касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків до 19 липня 2021 року, але не більше десяти днів з дня отримання ухвали. Зокрема, надано ОСОБА_6 строк для подання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій зазначити дату, коли саме йому стало відомо про існування оскаржуваної постанови та підтвердити відповідними доказами та сплатити судовий збір у розмірі 4 228,80 грн.
 
У липні 2021 року до Верховного Суду надійшли матеріали на усунення недоліків, зокрема: заява про поновлення строку на касаційне оскарження, заява про звільнення або відстрочення чи розстрочення сплати судового збору.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2021 року поновлено ОСОБА_6 строк на касаційне оскарження постанови Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року. Цією ж ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від сплати судового збору, відстрочення або розстрочення сплати судового збору відмовлено. Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишено без руху з наданням строку для сплати судового збору у розмірі 4 228,80 грн.
 
У вересні 2021 року ОСОБА_6 надіслав на адресу Верховного Суду матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, зокрема: дублікат квитанції від 02 вересня 2021 року про сплату судового збору у розмірі 908,00 грн та заяву про звільнення його від сплати судового збору, відстрочення або розстрочення сплати судового збору. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року відстрочено ОСОБА_6 сплату частини судового збору у розмірі 3 320,80 грн за подання касаційної скарги до ухвалення судового рішення у справі; відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_6 , як особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права та інтереси, на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано із Ленінського районного суду м. Кіровограда матеріали справи № 405/5478/17; відмовлено у задоволенні клопотання  ОСОБА_6 про зупинення виконання постанови Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.       
 
У листопаді 2021 року матеріали справи № 405/5478/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                          є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                 з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 405 ЦПК України якщо касаційна скарга надійшла до суду касаційної інстанції після закінчення касаційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час касаційного розгляду справи, суд касаційної інстанції розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави. За результатами розгляду касаційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 416 ЦПК України. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції розглядає скаргу, вказану в частині першій цієї статті, в межах доводів, які не розглядалися під час касаційного розгляду справи за касаційною скаргою іншої особи.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги  ОСОБА_6 , Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 , поданий у власних інтересах та інтересах його сина ОСОБА_6 . Визнано незаконним та скасовано рішення від 14 серпня 2012 року № 692 виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про переведення квартири АДРЕСА_1 до категорії нежитлових. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у користуванні східцями до квартири АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відновити східці до квартири  АДРЕСА_2 та привести у первинний, придатний до використання стан. Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати східці до квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 демонтувати двері з квартири АДРЕСА_1 та встановити вікно.
 
На виконання зазначеного судового рішення Ленінським районним судом м. Кіровограда 20 липня 2015 року видано виконавчі листи № 405/11641/13-ц, які в подальшому пред`явлено стягувачем ОСОБА_1 до виконання.
 
Постановами державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції (далі - Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ) від  24  липня 2015 року відкрито виконавчі провадження з виконання зазначених вище виконавчих листів (ВП №№ 48198821, 48198757, 48199001, 48198931).
 
Крім того, постановами державного виконавця Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від  24  липня 2015 року (ВП № № 48199001, 48198931) з одночасним винесенням постанов про відкриття виконавчого провадження накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить боржнику ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Зазначені відомості про накладення арешту внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформаційною довідкою від  11 вересня 2017 року, з наявною актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень: номер запису про обтяження: 10572936, дата, час державної реєстрації: 28 липня 2015 року 08:55:09, підстава виникнення обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 48199001, виданий 24 липня 2015 року, видавник: Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ у Кіровоградській області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 21390235 від   28   липня 2015 року 08:56:29, ОСОБА_9 , реєстраційна служба Кіровоградського міського управління юстиції Кіровоградської області; вид обтяження: арешт нерухомого майна; обтяжувач: Ленінський ВДВС Кіровоградського МУЮ, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_2 , об`єкт нерухомого майна: квартира, об`єкт житлової нерухомості, адреса: АДРЕСА_6 .
 
Постановами про передачу матеріалів виконавчого провадження від 19 лютого 2016  року, винесеними директором Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Терлецькою О. О., виконавчі провадження ВП № 48198821 та ВП № 48198757 передані до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області). 
 
01 березня 2016 року виконавчі провадження ВП № 48198821 та ВП № 48198757 відповідно були прийняті державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ріга М. М. до виконання, про що винесені відповідні постанови. 
 
Відповідно до  інформації Управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області                  від 07 березня 2017 року за вих. №П-416-02, наданої на заяву ОСОБА_1                         від 15 лютого 2017 року, 01 березня 2016 року та 05 серпня 2016 року на адресу боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 державним виконавцем були направлені вимоги № 02114/3104, № 02114/12660 у порядку статей 5, 11 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до яких останніх зобов`язано виконати вимоги виконавчих листів Ленінського районного суду м. Кіровограда у справі № 405/11641/13-ц від 20 липня 2015 року та надати докази виконання рішення суду в строк до 10 березня 2016 року і 13 вересня 2016 року відповідно. 
 
На вимогу державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області боржниками надано лист, відповідно до якого рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в користуванні східцями до кв. АДРЕСА_2 виконано. Також в листі боржників зазначено, що основним предметом за виконавчим листом є квартира, як житлове приміщення, однак відповідно до свідоцтва про право власності, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, а також постанови Верховного Суду України від  04  листопада 2015 року у спільній власності боржників перебуває нежитлове приміщення, з ґанком та сходами площею 41, 8 кв. м, а не квартира АДРЕСА_3 , до якої зобов`язані демонтувати східці, двері та встановити вікно, тим самим, відсутній предмет відповідно до якого необхідно здійснити певні дії.
 
Крім того, Управлінням ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області 17 березня 2016 року направлено до Ленінського районного суду м. Кіровограда, а потім 21 червня 2016 року і до Апеляційного суду Кіровоградської області заяви державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області про роз`яснення рішення суду, які були повернуті заявнику без їх розгляду по суті. 
 
30 березня 2016 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області винесені постанови про зупинення виконавчого провадження до розгляду заяви про роз`яснення рішення суду. 
 
05 серпня 2016 року виконавчі провадження були поновлені та на адресу боржників було направлено вимогу, відповідно до якої зобов`язано боржників виконати вимоги виконавчих листів № 405/11641/13-ц, виданих 20 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда та надати докази виконання рішення суду в строк до 13 вересня 2016 року.
 
14 вересня 2016 року державним виконавцем винесено постанови про накладення на боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3 штрафу у розмірі 340,00 грн за невиконання рішення суду.
 
29 вересня 2016 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області винесено повторно постанови про накладення штрафу на боржників у подвійному розмірі в сумі 680,00 грн.
 
04 жовтня 2016 року начальником ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області винесено подання у порядку статті 89 Закону України «Про виконавче провадження», статті 214 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), статті 382  КК України та направлено до Кіровоградського ВП ГУ НП в Кіровоградській області для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом умисного невиконання та перешкоджання виконанню рішення суду відносно боржників ОСОБА_2 та ОСОБА_3  
 
04 жовтня 2016 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ріга М. М. виконавчі провадження ВП № 48198821 та ВП № 48198757 з примусового виконання виконавчих листів, виданих Ленінським районним судом м. Кіровограда у справі № 405/11641/13-ц від   20 липня 2015 року, на підставі пункту 11 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України № 606-ХІV від  21  квітня 1999 року закінчено, про що винесено відповідні постанови, при цьому, як вбачається із змісту зазначених постанов підставою для їх винесення стало те, що жодних дій з боку боржників вчинено не було, що було підставою для складання постанови у порядку статті 89 Закону  України «Про виконавче провадження», статті 214 КПК України, статті 382 КК України.
 
Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 06 вересня 2017 року скаргу ОСОБА_1 до Управлінням ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, заінтересовані особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , на бездіяльність посадових осіб органу примусового виконання задоволено частково.  Визнано неправомірною бездіяльність посадових осіб (державного виконавця Ріга М. М.) Управлінням ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області щодо порушення встановлених строків здійснення виконавчого провадження (ВП № 48198821, ВП № 48198757), не виконання заявлених стягувачем за виконавчими провадженнями ОСОБА_1 вимог Закону України «Про виконавче провадження» №606-ХІV від 21 квітня 1999 року при примусовому виконанні виконавчих листів № 405/11641/13-ц, № 2/405/2227/13, виданих 20 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року (ВП № 48198821, виконавчий лист № 405/11641/13-ц, № 2/405/2227/13, виданий 20 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, винесену державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ріга М. М. Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 04 жовтня 2016 року (ВП № 48198757, виконавчий лист № 405/11641/13-ц, № 2/405/2227/13, виданий 20 липня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, винесену державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області Ріга М. М. Зобов`язано Управлінням ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області вжити передбачених Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII заходів щодо примусового виконання судового рішення.  
 
За інформацією Управління захисту економіки в Кіровоградській області ДЗЕ                  від 09 лютого 2017 року № 1218/39/110/81-17 ОСОБА_1 повідомлено, що 09   листопада 2016 року слідчим відділом Кропивницького ВП ГУНП в області за фактами невиконання рішень суду, а саме: рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, розпочато кримінальне провадження № 12016120020013992 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 382 КК України, за яким на даний час триває досудове розслідування.
 
З огляду на відповідь відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно від 22 вересня 2017 року № 52, на заяву ОСОБА_10 щодо анулювання запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна на підставі рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, який розташований за адресою АДРЕСА_5 , спірне нежитлове приміщення було відчужено ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 31 серпня 2017 року.
 
До укладення зазначеного правочину, договору купівлі-продажу від 31 серпня 2017  року, 17 березня 2016 року між ОСОБА_2 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдаровуваною, було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 Биковим С. Є., зареєстровано в реєстрі за №1-134, за умовами якого дарувальник передає у власність, а обдаровувана приймає у власність безоплатно 1/2 частку нежитлового приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_5 .
 
02 серпня 2016 року між ОСОБА_3 , як дарувальником, та ОСОБА_5 , як обдаровуваною, укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 Биковим С. Є., зареєстровано в реєстрі за № 1-528, за умовами якого дарувальник передає у власність, а обдаровувана приймає у власність безоплатно нежитлове приміщення, що знаходиться на АДРЕСА_5 .
 
31 серпня 2017 року між ОСОБА_5 , як продавцем, та ОСОБА_4 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 2646, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти у власність вказане нежитлове приміщення.
 
31 серпня 2017 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ТКФ 09.06.2017 484-2017, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 568 000,00 грн на придбання нерухомості, а позичальник повинен повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, та інші платежі, у встановлені терміни, згідно умов зазначеного договору.
 
У забезпечення виконання зобов`язань за даним договором є застава нерухомості: нежитлове приміщення, яке належатиме на праві приватної власності ОСОБА_4 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , ринковою вартістю 634 000 грн.
 
31 серпня 2017 року між ПАТ «ТАСКОМБАНК», як іпотекодержателем, та ОСОБА_4 , як іпотекодавцем, укладено іпотечний договір, за яким предметом іпотеки є об`єкт нерухомості, а саме: нежитлове приміщення загальною площею                41,8 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна за Державним реєстром речових прав на нерухоме майно/реєстраційний номер майна за реєстром прав власності на нерухоме майно 269558735101, та предмет іпотеки знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .
 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 31 серпня 2017 року № 95998451, внесено дані про обтяження вказаного об`єкту нерухомого майна, кадастровий номер: 3510100000:28:185:0030, реєстраційний номер 225533135101, цільове призначення: для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для розміщення офісу, площа 0,0064 га, номер запису про обтяження: 22113907 від 31 серпня 2017 року, підстава виникнення обтяження: іпотечний договір, серія та номер: 2647, виданий 31 серпня 2017 року приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Бабіч Л. Ю., вид обтяження: заборона на нерухоме майно, особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_4 , обтяжувач ПАТ «ТАСКОМБАНК».
 
Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21 березня 2014  року у справі № П/811/278/14, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30 червня 2015 року, визнано недійсним з моменту формування і внесення запису в державний реєстр кадастрового номеру № 3510100000:28:185:0030, присвоєного земельній ділянці площею 0,0064 га за кв. АДРЕСА_1 . Зобов`язано управління Держземагенства в Кіровоградському районі Кіровоградської області вчинити дії щодо скасування у реєстрі та Поземельній книзі запису про державну реєстрацію на земельну ділянку з кадастровим номером № 3510100000:28:185:0030. 
 
За виконавчим листом № 405/4513/14-а, виданим 15 вересня 2015 року Ленінським районним судом м. Кіровограда, на виконання ухвали Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2015 року, про визначення необхідності внесення до Державного реєстру прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації прав - права оренди третіх осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на земельну ділянку на АДРЕСА_5 , загальною площею 0,0064 га, кадастровий номер №3510100000:28:185:0030 (рішення про державну реєстрацію від 28 листопада 2013 року, номер запису 3588203), рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Марченко О. А. № 24679635 від 23 вересня 2015 року внесено запис про скасування державної реєстрації для внесення запису про скасування державної реєстрації іншого речового права - права оренди земельної ділянки за номером 3588203 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна.
 
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13-ц встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 січня 2015 року, яке залишено без змін судом касаційної інстанції за ухвалою від 20 травня 2015 року, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2014 року та ухвалено нове рішення, за яким позов прокурора м. Кіровограда до Кіровоградської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними рішення, договору оренди землі та повернення земельної ділянки задоволено частково та визнано недійсними пункти 1, 3, 4, 5, 6 рішення Кіровоградської міської ради від 20 листопада 2013 року № 2602 «Про передачу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки на АДРЕСА_5 »; визнано недійсним договір оренди землі від 26 листопада 2013 року № 43, укладений між Кіровоградською міською радою та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 28 листопада 2013 року, номер запису 3588203; зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повернути Кіровоградській міській раді земельну ділянку на вул. В. Перспективній, 1Б у м. Кіровограді загальною площею 0,0064 га, кадастровий номер № 3510100000:28:185:0030 у придатному для її використання стані.
 
Нормативно-правове обґрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.  Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
 
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
 
Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові                        від 12 червня 2013 року в справі №6-32цс13.
 
Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Частинами першою та другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
 
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
 
Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою (частина п`ята статті 216 ЦК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги        
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, встановивши, що підставою для подання цього позову є порушення прав позивача у зв`язку з невиконанням судового рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року, яким зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у користуванні східцями до квартири АДРЕСА_2 ; відновити східці до вказаної квартири та привести у первинний, придатний до використання стан; демонтувати східці до квартири АДРЕСА_1 ; демонтувати двері з указаної квартири АДРЕСА_3 та встановити вікно, тобто зобов`язано відповідачів відновити порушене право позивача в частині користування приватною власністю, яка йому належить, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не є учасником правочинів, які є предметом судового спору, і його інтереси, як власника майна, не порушенні, оскільки визнання недійсними спірних правочинів ніяк не вплине на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області                      від 25 червня 2015 року, а також на права та обов`язки позивача.
 
При цьому, апеляційний суд обґрунтовано врахував, що виконавчі листи на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 червня 2015 року на даний час знаходяться на виконанні і провадження по ним не закрите.
 
Аргументи касаційної скарги  ОСОБА_6 про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07  квітня 2020 року у справі № 916/2791/13, від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17, від 09  грудня 2020 року у справі № 922/476/20, від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, від 04 липня 2018 року у справі № 462/4611/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 310/4921/17, від 24 червня 2020 року у справі № 725/5992/16-ц, від 18 липня 2018 року у справі № 750/2728/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
У постанові  від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (пункт 39) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
 
У наведених заявником постановах суду касаційної інстанції та оскаржуваних судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та відсутні достатньо спільні риси між спірними правовідносинами, а тому доводи заявника про не врахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставним.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи», що мають власний інтерес щодо предмету правочину чи його належність, є безпідставними, оскільки у процесі розгляду справи апеляційний суд врахував вказані положення законодавства та дійшов обґрунтованого висновку про те, що  ОСОБА_1 належним чином не довів свого права оскаржити оспорювані правочини, як заінтересована особа, а не їх сторона, що відповідно до статей 12, 81  ЦПК України було його процесуальним обов`язком.
 
Доводи касаційної скарги про те, що факт порушення прав  ОСОБА_1 та                заявника встановлено рішенням Апеляційного суду Кіровоградської                           області від    25    червня 2015   року у справі № 405/11641/13-ц, яким зобов`язано   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 привести спірний об`єкт нерухомості до первинного стану житлової квартири, не спростовують правильність висновків апеляційного  суду, оскільки  ОСОБА_1  належним чином не обґрунтував, як оспорювані правочини вплинуть на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області  від 25 червня 2015 року у справі № 405/11641/13-ц.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи, зокрема про те, що апеляційний суд безпідставно поновив ОСОБА_4 строк на подання апеляційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 травня 2019 року, відкрив апеляційне провадження у справі, не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17, були предметом оцінки суду касаційної інстанції у процесі розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 , тому відповідно до положень частини четвертої статті 405 ЦПК України повторно не досліджуються Верховним Судом. 
 
При цьому Верховний Суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). 
 
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ОСОБА_6 є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про передачу справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу, зокрема, із обґрунтуванням підстав, визначених у частині п`ятій статті 403 ЦПК України.
 
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
У справах про визнання правочинів недійсними є стала судова практика.
 
Також наведені ОСОБА_1 у клопотанні аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні положення частини п`ятої статті 403 ЦПК України не є тими обставинами, що містять виключну правову проблему.
 
Зважаючи на наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що клопотання  ОСОБА_1  про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду задоволенню не підлягає, оскільки відсутні підстави для його задоволення.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Разом з тим, оскільки ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року відстрочено                ОСОБА_6 сплату судового збору у розмірі 3 320,80 грн до прийняття Верховним Судом судового рішення у справі, то колегія суддів вважає за необхідне стягнути з  ОСОБА_6  на користь держави судовий збір за перегляд справи в суді касаційної інстанції в сумі 3 320,80 грн. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 405, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.   
 
Постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишити без змін. 
 
Стягнути із ОСОБА_6 на користь держави 3 320,80 грн судового збору за подання касаційної скарги на наступні реквізити: отримувач коштів - УК у Печер.    р-ні/Печерс. р-н; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - UA288999980313151207000026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)»; символ звітності банку - 207.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

 
Судді: | І. Ю. Гулейков
| С. О. Погрібний
| О. В. Ступак