Ухвала 
 
14 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 644/2494/16-ц
провадження № 61-12752св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Варушева Ольга Олександрівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання незаконними та протиправними дій приватного нотаріуса, скасування рішення про реєстрацію права власності, державної реєстрації.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги,  ОСОБА_1 посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності, іншого житла вона не має. 15 липня 2014 року вона уклала з                 ОСОБА_3 договір позики грошей у розмірі 79 200,00 грн на строк до 15 липня                  2017 року. Цього ж дня між нею та ОСОБА_3   укладено договір іпотеки, на підставі якого вона передала іпотекодержателю правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру. Зазначала, що згадані договори укладені нею під впливом тяжких життєвих обставин, що стосувалися як матеріальних, так і моральних аспектів, на вкрай невигідних для неї умовах. 08 липня 2015 року вона отримала в борг від ОСОБА_5 9 500,00 дол. США, про що склала відповідну розписку, проте через скрутне матеріальне становище суму боргу не повернула. 03 листопада 2015 року ОСОБА_5 подала до Орджонікіджзевського районного суду міста Харкова позов про стягнення з неї заборгованості за договором позики та заяву про забезпечення цього позову. Ухвалою суду від 12 листопада 2015 року накладено арешт на все нерухоме майно, що їй належить, у тому числі й на спірну квартиру. 14 листопада 2015 року до Державного реєстру прав на нерухоме майно внесено відомості про арешт квартири. 03 березня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_2 лист про те, що 18 лютого 2016 року він придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Вахрушевою О. О. Реалізація цієї квартири відбувалася на підставі договорів позики та іпотеки, укладених 15 липня 2014 року між нею та ОСОБА_3 . У листі також містилася вимога про добровільне звільнення спірного житлового приміщення та зняття з реєстрації. 04 березня 2016 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій містилася інформація про те, що спірна квартира перебуває під арештом, тому будь-яке відчуження цього майна є неправомірним. Приватний нотаріус не мав права оформляти договір купівлі-продажу квартири, своїми діями грубо порушив Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, та Закон України «Про іпотеку». Посилаючись на викладене, уточнивши у процесі розгляду справи позовні вимоги, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу вищевказаної квартири від 18 лютого 2016 року.  
 
Рішенням Орджонікіджзевського районного суду міста Харкова від 02 лютого              2017 року у складі судді Бугери О. В. позов залишено без задоволення.
 
Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що права позивачки не порушені, вона була поінформована про наявність боргу, їй надано строк для його погашення та повідомлено про намір продажу нерухомого майна і лише після цього вирішено питання про відчуження квартири, тому укладений договір не суперечить вимогам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).   
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали цього суду від 26 жовтня 2017 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Орджонікіджзевського районного суду міста Харкова від 02 лютого  2017 року скасовано. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 лютого 2016 року та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушевою О. О. за реєстровим номером 181. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 157 грн 55 коп. в рівних частках з кожного. Стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. на користь   ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 2 тис. грн в рівних частках з кожного.
    
Суд апеляційної інстанції обгрунтував своє рішення тим, що наявність обтяжень у вигляді арешту спірної квартири внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, що є перешкодою для вчинення нотаріусом реєстраційних дій. Місцевий суд дійшов помилкового висновку про правомірність укладення іпотекодержателем в особі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 договору купівлі-продажу квартири і посвідчення його приватним нотаріусом за наявності обтяжень у вигляді арешту, накладеного на спірну квартиру. 
 
Постановою Верховного Суду від 13 червня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_3 , представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 та представника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої О. О. - ОСОБА_8. залишено без задоволення. Рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду апеляційної інстанції без змін, Верховний Суд керувався тим, що реалізація права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог відносно прав та вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно має здійснюватися з дотриманням вимог Конституції України та чинного законодавства. В даному випадку іпотекодержатель може реалізувати свої права, у тому числі шляхом продажу предмета іпотеки відповідно до умов іпотечного договору, після вирішення в установленому законом порядку питання про звільнення спірного нерухомого майна з-під арешту.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи 
 
23 липня 2021 року ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на те, що оскаржуваним судовим рішенням порушено її право власності на квартиру, просить його скасувати, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова залишити в силі.
 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про її права, свободи та інтереси, не залучивши її до участі у справі, хоча квартиру АДРЕСА_1 її чоловік - відповідач у справі ОСОБА_2 , придбав на спільні кошти подружжя, відтак зазначена квартира є спільним майном подружжя. З урахуванням зазначеного, вважає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна, прямо впливає на її права, як добросовісного набувача на праві спільної сумісної власності.
 
Як підставу касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме статей 6, 7, 37 Закону України «Про іпотеку» без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
У січні 2022 року представником ОСОБА_3 -  ОСОБА_8 подано відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 , в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року.
 
У лютому 2022 року до Верховного Суду від ОСОБА_4 надійшла відповідь на відзив представника позивача.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 30 липня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_4 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2021 року (з урахуванням ухвали Верховного Суду від 05 серпня 2021 року про залишення касаційної скарги без руху) поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України, витребувано матеріали справи № 644/2494/16-ц із Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
 
У жовтні 2021 року матеріали справи № 644/2494/16-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно із статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
За змістом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
Частинами другою, четвертою статті 369 ЦК України визначено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
 
У постанові від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 Верховний Суд дійшов висновку, що права одного з подружжя у випадку не пред`явлення до нього позовних вимог не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір і є відповідачем у справі.
 
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Тлумачачи закон під час його застосування до конкретних правовідносин та вирішуючи спір, суд повинен керуватися як завданням судочинства так і загальними засадами цивільного законодавства, серед яких, зокрема, визначені справедливість, добросовісність та розумність.
 
Звертаючись із касаційною скаргою, ОСОБА_4 зазначала, що оскільки квартиру АДРЕСА_1 її чоловік - відповідач у справі ОСОБА_2 , придбав на спільні кошти подружжя, відтак зазначена квартира є спільним майном подружжя. На підтвердження зазначеного додала до касаційної скарги копію свідоцтва про укладення шлюбу від 19 квітня 2013 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 серія НОМЕР_1 та копію довідки Жовтневого районного відділу у місті Харкові Головного управління Державної міграційної служби України в Харьківській області про зміну її чоловіком прізвища з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_4 ».
 
З урахуванням зазначеного, вважає, що визнання недійсним договору купівлі-продажу зазначеного майна, прямо впливає на її права, як добросовісного набувача на праві спільної сумісної власності.
 
Відповідно до матеріалів справи 18 лютого 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 .
ОСОБА_2 приймав участь в якості відповідача у справі, яка протягом 2016 - 2019 років розглядалась судами трьох інстанцій, при цьому він діяв в інтересах набувачів спірної квартири, у тому числі й ОСОБА_4 .
 
Спір між подружжям відносно поділу майна подружжя на час розгляду справи та ухвалення судових рішень судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій був відсутній.
 
Правова визначеність передбачає дотримання принципу остаточності судового рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи.
 
Необхідно зазначити, що добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті13 ЦК України).
 
При цьому учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
 
ОСОБА_2 реалізував право на касаційне оскарження рішення суду апеляційної інстанції у цій справі, звернувшись із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у 2017 році. Процесуальні дії ОСОБА_2 були спрямовані на захист права набувача щодо спірної квартири. Отже відповідач ОСОБА_2 діяв у цій справі в спільних інтересах: своїх та своєї дружини ОСОБА_4 , як набувачів квартири АДРЕСА_1 , у спорі з власником майна про його витребування. Щодо цієї квартири спору між подружжям на час розгляду справи в судах не існувало.
 
Враховуючи обставини цієї справи, є достатні підстави вважати, що права ОСОБА_4 оскаржуваним рішенням апеляційного суду не порушено, оскільки ці права захищалися ОСОБА_2 , який уклав договір купівлі-продажу квартири і був відповідачем у справі.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
 
Ураховуючи наведене, касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року підлягає закриттю.
 
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та про визнання незаконними та протиправними дій приватного нотаріуса, скасування рішення про реєстрацію права власності, державної реєстрації закрити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. Ю. Гулейков     С. О. Погрібний     	
 	О. В. Ступак