Ухвала
 
04 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 465/1996/20
провадження № 61-3754ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,
 
розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення грошових коштів,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила стягнути з Акціонерного товариства «Кредобанк» (далі - АТ «Кредобанк») на свою користь 66 984,21 грн.
 
Позов  ОСОБА_1 мотивовано тим, що 05 липня 2007 року вона уклала з Відкритим акціонерним товариством «Закарпатський металургійний завод» та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») договір купівлі-продажу і придбала нерухоме майно - будівлю пожежного депо та гараж, позначений літерою «Є», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , без нотаріального посвідчення та зобов`язалася до 15 вересня 2007 року сплатити вартість нерухомого майна в розмірі 60 000 грн на розрахунковий рахунок згідно з пунктом 4 договору. На виконання умов зазначеного договору 08 липня 2007 року вона підписала акт приймання-передачі будівлі пожежного депо та гаража. 11 вересня 2007 року платіжним дорученням № 1 вона перерахувала 60 000 грн на рахунок відповідача. Оскільки договір купівлі-продажу був укладений у простій формі, а продавець ухилявся від нотаріального посвідчення, вона звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Рішенням Городоцького суду Хмельницької області від 25 квітня 2008 року у справі № 2-552/2008, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 21 грудня 2010 року, договір купівлі-продажу було визнано дійсним, однак рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 червня 2011 року зазначені судові рішення були скасовані та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Банк не повертав їй сплачених грошових коштів, тому 12 березня 2014 року вона звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути на свою користь: 60 000 грн - суму сплачену за договором купівлі-продажу; 3 % річних за період з 14 липня 2011 року до 31 травня 2014 року в розмірі 51 83,01 грн; інфляційні втрати за період з 01 серпня 2011 року до 30 квітня 2014 року в розмірі 40 37,24 грн. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2014 року у справі № 607/3956/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року, її вимоги задоволено частково, стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на її користь 60 000 грн, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Верховного Суду від 11 вересня 2019 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 20 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох відсотки річних та інфляційних втрат скасовано. Вказані позовні вимоги задоволено і стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на її користь три відсотки річних в розмірі 5 183,01 грн та інфляційні втрати в розмірі 4 037,24 грн. 04 квітня 2011 року банк повернув їй 60 000 грн, однак при розгляді справи № 607/3956/14-ц вона неправильно вказала період розрахунку і суму розрахунку, так як ці обставини стали їй відомі, коли вона готувала цей позов. Сума нарахування повинна бути вказана - 8 324,28 грн, інфляційні втрати за період з 14 червня 2011 року по 30 квітня 2014 року - 8 729,28 грн. Додаткова сума для стягнення за період з 14 червня 2011 року по 30 квітня 2014 року - 4 692,53 грн (8 729,77 грн - правильна сума розрахунку) - 4 037,24 грн (сума, яку банк повинен повернути згідно з постановою Верховного Суду від 13 вересня 2019 року) - 4 692,53 грн. Інфляційні втрати за період з 01 травня 2014 року по 04 квітня 2017 року - 57 019,88 грн. Загальна сума інфляційних витрати за цим позовом - 61 712,41 грн. При розрахунку 3 % річних у справі № 607/3956/14-ц було вказано період з 14 липня 2011 року по 31 травня 2014 року, а треба було вказати з 14 червня 2011 року, при цьому недораховано 147,96 грн.
 
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 19 липня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 57 845,81 грн інфляційних втрат, 5 272 грн - 3 % річних.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 липня 2021 року - без змін.
 
13 квітня 2022 року АТ «Кредобанк» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Франківського районного суду міста Львова          від 19 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду                     від 23 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» передбачено, що у 2022 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2022 року (на час подання касаційної скарги) -  2 481 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 66 984,21 грн, що станом на 01 січня 2022 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 481 грн х 100 = 248 100 грн). Тобто справа № 465/1996/20 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом а)  пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку АТ «Кредобанк» мотивувало тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Підставою для подання цієї касаційної скарги вказало правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, щодо застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), згідно з якими: статтею 625 ЦК України регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
 
Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції питання, відповідь на яке, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так як судова практика щодо розгляду справ за подібних правовідносин є сталою.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зазначено: відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. 
 
При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
 
Отже, положення статті 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. 
 
Таким чином, посилання заявника на правові висновки Верховного Суду України, від яких відступила Велика Палата Верховного Суду, є безпідставним і не свідчить про те, що його касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Учасники судового процесу повинні розуміти, що визначені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки є винятком із загального правила, і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом також досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, значення її для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання АТ «Кредобанк» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 липня 2021 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року, а також - про забезпечення позову.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Франківського районного суду міста Львова від 19 липня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 лютого 2022 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк» про стягнення грошових коштів.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	В. М. Ігнатенко	
 	 	
 	С. О. Карпенко