КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №758/10571/2019                                                                              Головуючий у І інстанції - Гребенюк В.В.
апеляційне провадження №22-ц/824/7795/2022                                         Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
02 серпня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Немудрої Ю.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» на рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи, - 
 
встановив:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва із позовом до КП «Київпастранс» про відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю фізичної особи, мотивуючи свої вимоги тим, що 24 вересня 2018 року, приблизно о 10 годині 30 хвилин, водій керуючи технічно справним тролейбусом «К 12.3» бортовий номер НОМЕР_1 , який належить відповідачу, рухаючись за маршрутом №34, сполученням «зупинка громадського транспорту «Північна» - «Героїв Сталінграда»» по проїзній частині вул. М. Тимошенка у м. Києві, зі сторони вул. 3. Гайдай у напрямку просп. Оболонського, зупинився біля зупинки громадського транспорту «станція метро Мінська» у м. Києві, де почав здійснювати посадку (висадку) пасажирів. 
У салоні даного тролейбуса, в якості пасажира перебувала позивач, яка після зупинки транспортного засобу, підійшла до третіх дверей та вийшла з салону, продовжуючи триматись рукою за поручень, таким чином частково залишаючись в ньому. 
В цей час, водій зачинив двері тролейбусу та розпочав рух, затиснувши ними ліву руку позивача, якою вона утримувалась за поручень та заднім правим колесом тролейбуса здійснив наїзд на останню, створивши своїми діями небезпеку та загрозу її здоров`ю. 
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала тілесні ушкодження з якими була госпіталізована до КМКЛ №8. 
У зв`язку із викладеним позивач просить стягнути з відповідача шкоду, заподіяну її здоров`ю та моральну шкоду.  
Так просила, стягнути з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 500000 грн моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 13138,12 грн. витрат викликаних необхідністю лікування та придбання ліків в результаті ушкодження здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 3723 грн шкоди, завданої у зв`язку з втратою заробітку (доходу) внаслідок ушкодження здоров`я; 15000 грн судових витрат пов`язаних з оплатою позивачем правничої допомоги.
Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 300000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої ушкодження здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 11932,08 гривень в рахунок відшкодування витрат викликаних необхідністю лікування та придбання ліків в результаті ушкодження здоров`я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15000 гривень.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, КП «Київпастранс» подало апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилалося на те, що згідно із записом хірурга за 31 січня 2019 року з виписки з медичної картки, пацієнтка категорично не виконувала призначення лікаря, що негативно впливало на процес відновлення та сповільнювало її одужання.
Зазначає, що при отриманні тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілим відшкодовують моральну шкоду у розмірі 30000 - 40000 грн.
Також, в Україні не існує ані верхньої, ані нижньої межі такої суми, а на законодавчому рівні не затверджена методика визначення розміру моральної шкоди.
Наразі врегульований лише розмір моральної шкоди, відшкодування якої здійснює страховик винуватця ДТП: у випадку ушкодження здоров`я - 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю; у випадку смерті - 12 мінімальних заробітних плат, що станом на дату прийняття рішення судом становило 72000 грн
Таким чином, рішення про стягнення з КП «Київпастранс» моральної шкоди у розмірі 300000 грн прийняте з порушенням принципів розумності, справедливості та співмірності.
На підтвердження витрат, викликаних необхідністю лікування та придбання ліків в результаті ушкодження здоровя позивачем долучено до матеріалів позовної заяви копії виписок з медичної картки хворої ОСОБА_1 , яка перебувала на лікуванні в КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району м. Києва та фіскальні чеки на загальну суму 14005,32 грн.
При цьому, відповідно до даних виписок з медичної картки ОСОБА_1 за період з 24 жовтня 2018 року по 06 серпня 2020 року позивач хворіє на цукровий діабет ІІ типу, у зв`язку з чим неодноразового зверталася до ендокринолога щодо призначення лікування та купувала медичні препарати, які стосуються лікування даного захворювання.
Звертає також увагу на те, що ендокринологом були призначені, серед іншого, медичні препарати: софор 1000 мг, діакобал 500 мг, актовегін 400 мг., тівортін та відповідно до долучених чеків сума коштів, витрачених на придбання вищезазначених препаратів становить 2073,24 грн.
При цьому, в рішенні Подільського районного суду м. Києва до відшкодування витрат на лікування включено кошти, які позивач витратила на придбання ліків, призначених окулістом, а саме: тау фон на загальну суму 79,70 грн відповідно до чеків від 12 січня 2020 року №0000036401, від 19 січня 2020 року №0000073150, від 21 вересня 2019 року №99379, від 19 серпня 2019 року №98999, від 14 липня 2019 року №90745.
Також, до загальної суми витрат на лікування включено мукалтін на загальну суму 33,80 грн відповідно до чеків від 06 жовтня 2019 року №101730, 11 жовтня 2019 року №105358, від 24 жовтня 2019 року №106759.
З огляду на зазначене, позивачем долучено до матеріалів позовної заяви чеки, які стосуються придбання медичних препаратів для лікування захворювань, не спричинених ДТП на загальну суму 2186,74 грн., а не 2073,24 грн як зазначено у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року.
Крім цього, зазначає, що дана справа не може відноситись до складних, а відтак витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн є значно завищеними та необґрунтованими.
Просило скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити частково, а саме відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 113,50 грн; в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 290000 грн; в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 9000 грн.
На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що згідно вироку Оболонського районного суду м. Києва від 28 листопада 2019 року, ОСОБА_2 , 24 вересня 2018 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним тролейбусом «К12.03» бортовий номер НОМЕР_1 , який належить Куренівському ТРЕД, рухаючись за маршрутом №34, сполученням «зупинка громадського транспорту «Північна» - «Героїв Сталінграда» по проїзній частині вул. М. Тимошенка у м. Києві, зі сторони вул. З. Гайдай у напрямку просп. Оболонського, зупинився біля зупинки громадського транспорту «станція метро Мінська» у м. Києві, де почав здійснювати посадку (висадку) пасажирів.
В салоні даного тролейбуса, в якості пасажира перебувала ОСОБА_1 , яка після зупинки транспортного засобу підійшла до третіх дверей та вийшла з салону тролейбусу, продовжуючи триматись рукою за поручень, а таким чином частково залишаючись в ньому.
В цей час, ОСОБА_2 зачинив двері тролейбусу та розпочав рух, допустивши порушення вимог п.п. 1.5, 2.3б, 10.1 та 21.4 ПДР України.
Розпочавши рух, водій ОСОБА_2 заднім правим колесом тролейбуса здійснив наїзд на ОСОБА_1 , створивши своїми діями небезпеку та загрозу її здоров`ю.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження з якими була госпіталізована до КМКЛ №8.
Згідно медичної картки №19208 стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні №8 на ім`я ОСОБА_1 , остання була госпіталізована за терміновим показанням через одержання травми до травма логічного відділення 24 вересня2018 року о 11 год. 10 хв. зі скаргами на біль у лівій стопі і лівому гомілково-ступневому суглобі.
23 жовтня 2018 року позивача було виписано зі стаціонарного лікування та рекомендовано амбулаторне лікування.
Згідно виписки з медичної картки хворої ОСОБА_1 виданої КНП «ЦПМСД №1» оболонського району м. Києва 06 серпня 2020 року, позивач проходила амбулаторне лікування множинного пошкодження лівої гомілки з 24 жовтня 2018 року по 06 серпня 2020 року.
За час проходження лікування позивачу було надано ряд консультацій та призначено приймання лікарських препаратів.
20 лютого 2019 року позивача оглянув травматолог, який встановив діагноз: «Хибний суглоб дистального метаепіфізу лівої гомілки. Деформуючий артроз гомілковостопного суглобу ІІ ст. з порушенням функції важкого ступеня. Пацієнтка направляється на МСЕК для визначення групи інвалідності».
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0987607 виданого 25 березня 2019 року Подільською міжрайонною МСЕК, позивачу встановлено другу групу інвалідності з 19 березня 2019 року довічно з ураженням опорно-рухового апарату.
З моменту дорожньо-транспортної пригоди по час написання відзиву минуло 3 роки та 10 місяців.
Протягом всього цього періоду ні відповідач, ні водія тролейбуса не вибачились перед позивачем, не допомогли фінансово, не допомагали ліками, не відвідували у лікарні, а навпаки всіляко намагались затягнути розгляд справи та набрання рішенням законної сили.
Крім цього, звертає увагу на те, що відповідач визнавав позовні вимоги позивача частково, проте не відшкодував позивачу жодної гривні.
Просила, апеляційну скаргу КП «Київпастранс» залишити без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року без змін.
Просила стягнути з відповідача на її користь 24000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають сплаті позивачем в процесі розгляду справи апеляційним судом.
27 липня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання КП «Київпастранс» про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, зазначивши що сума витрат на правничу допомогу у розмірі 24000 грн є значно завищеною, необґрунтованою та не співмірною зі складністю справи.
Просило відмовити позивачу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 18000 грн.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно вироку Оболонського районного суду міста Києва від 28 листопада 2019 року у справі №756/2715/19, ОСОБА_2 , 24 вересня 2018 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, керуючи технічно справним тролейбусом «К 12.03» бортовий номер НОМЕР_1 , який належить Куренівському ТРЕД, рухаючись за маршрутом №34, сполученням «зупинка громадського транспорту «Північна» - «Героїв Сталінграда»» по проїзній частині вул. М.Тимошенка у м. Києві, зі сторони вул. З. Гайдай у напрямку просп. Оболонського, зупинився біля зупинки громадського транспорту «станція метро Мінська» у м. Києві, де почав здійснювати посадку (висадку) пасажирів. 
В салоні даного тролейбуса, в якості пасажира перебувала позивач, яка після зупинки транспортного засобу, підійшла до третіх дверей та вийшла з салону тролейбусу, продовжуючи триматись рукою за поручень, а таким чином частково залишаючись в ньому. 
В цей час, ОСОБА_2 зачинив двері тролейбусу та розпочав рух. 
Під час руху ОСОБА_2 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 21.4 Правил дорожнього руху України: п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим транспортом у дорозі; п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 21.4: водію забороняється починати рух до повного зачинення дверей та відчиняти їх до зупинки транспортного засобу. 
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_2 виявились в тому, що він, керуючи технічно справним тролейбусом «К 12.03» бортовий номер 4024 маршруту №34, зупинившись на зупинці громадського транспорту «станція метро Мінська» у м. Києві для посадки (висадки) пасажирів, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не переконався в тому, що вихід пасажирів з салону тролейбуса повністю завершений, зачинив двері тролейбусу, затиснувши ними ліву руку позивача, якою вона утримувалась за поручень, після чого, розпочав рух та заднім правим колесом тролейбуса здійснив наїзд на останню, створивши своїми діями небезпеку та загрозу її здоров`ю. 
Внаслідок даної ДПТ позивач отримала тілесні ушкодження з якими була госпіталізована до КМКЛ №8. 
При аналізі даних медичної документації позивача (з урахуванням проведених у подальшому клініко-інструментальних досліджень/ обстежень та проведеного оперативного втручання) були виявлені такі тілесні ушкодження: - закрита травма лівої гомілки, 2 рани (визначені клінічними лікарями як колоті) по медіальній поверхні лівої гомілки у нижній третині (2x2 (мм)) перелом медіальної кісточки лівої великогомілкової кістки (без зміщення уламків) з крововиливами у оточуючі тканини. 
Синець (без опису морфології) у ділянці нижньої третини правої гомілки. 
Характер виявлених тілесних ушкоджень, відомі часові дані та обставини події, дозволяють стверджувати про те, що вказані тілесні ушкодження утворилися за рахунок дії тупих твердих предметів, у тому числі, у строк, вказаний у описовій частині ухвали, тобто, 24 вересня 2018 року. 
Дані інструментальних методів досліджень вказують на наявність перелому медальної кісточки лівої великогомілкової кістки (без зміщення уламків), що об`єктивізовано під час аналізу наданих даних інструментальних досліджень. 
У випадках таких переломів, відновлення як анатомічної цілісності травмованої кістки так і порушеної функції лівої ноги потребує строк понад 21 добу. 
Зазначені часові проміжки власно і визначають тривалість розладу здоров`я, як ведучого судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості. 
Тому є підстави стверджувати, що вказане тілесні ушкодження відноситься до середнього ступеню важкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я. 
В даній дорожній ситуації в діях водія тролейбуса «К 12.03» бортовий номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту п. 10.1 та 21.4 Правил дорожнього руху України, які є причиною виникнення даної ДТП. 
Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 21.4 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_2 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП та її наслідками.
Згідно медичної карти №19208 стаціонарного хворого Київської міської клінічної лікарні №8 на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач була госпіталізована за терміновим показанням через одержання травми до травматологічного відділення 24 вересня 2018 року о 11 год. 10 хв. зі скаргами на біль у лівій стопі і лівому гомілково-ступневому суглобі. 
23 жовтня 2018 року позивача було виписано зі стаціонарного лікування та рекомендовано амбулаторне лікування.
Відповідно до виписки з медичної карти позивача, виданої КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району міста Києва 06 серпня 2020 року, позивач проходила амбулаторне лікування множинного пошкодження лівої гомілки з 24 жовтня 2018 року по 06 серпня 2020 року. 
За час проходження лікування позивачу було надано ряд консультацій та призначено приймання лікарських препаратів. 
20 лютого 2019 року позивача оглянув травматолог, який встановив діагноз: «Хибний суглоб дистального метаепіфізу лівої гомілки. Деформуючий артроз гомілковостопного суглобу ІІ ст. з порушенням функції важкого ступеня. Пацієнтка направляється на МСЕК для визначення групи інвалідності.
Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0987607, виданого 25 березня 2019 року Подільською міжрайонною МСЕК, позивачу встановлено другу групу інвалідності з 19 березня 2019 року довічно з ураженням опорно-рухового апарату.
Факт перебування водія тролейбуса «К 12.3» бортовий номер НОМЕР_1 , ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем підтверджується витягами з наказів №124 від 22 серпня 2018 року та №60 від 23 квітня 2019 року.
У ДТП, яка відбулася 24 вересня 2018 року, не було встановлено обставин непереборної сили або умислу потерпілої ОСОБА_1 . 
Так само і в ході судового розгляду стороною відповідача не було надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до виписок з медичної картки позивача, остання хворіє на цукровий діабет ІІ типу, з зв`язку із чим неодноразово зверталась до ендокринолога щодо призначення лікування та купувала медичні препарати, які стосуються даного захворювання. 
Так, лікарем-ендокринологом призначено позивачу серед іншого медичні препарати: соіфор 1000 мг, діакобал 500 мг, актовегін 400 мг, тівортін, які, відповідно до долучених до матеріалів справи чеків, купувала позивач.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, та стягуючи з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 300000 грн., суд першої врахував характер та обсяг заподіяних позивачці моральних страждань, пов`язаних із заподіянням їй тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, які настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, їх тривалість та наслідки, істотність вимушених змін у її житті, пов`язані з цим її моральні переживання, неможливість відновлення понесеної втрати.
Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача 2073,24 грн. витрат на лікування, суд першої інстанції виходив з того, що зазначена сума коштів не має відношення до спору, який розглядається в межах даної справи.
Натомість вимоги позивача про відшкодування витрат на лікування у розмірі 11932,08 грн. є доведеними.
Відмовляючи у стягненні з відповідача на користь позивача 3723 грн. в рахунок відшкодування шкоди завданої у зв`язку із втратою заробітку (доходу) внаслідок ушкодження здоров`я, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх доказів у розумінні статей 77, 78, 80 ЦПК України щодо ступеня втрати особистої професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
З матеріалів справи вбачається, що ступінь втрати професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності, позивачу не встановлювався.
Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн., суд першої інстанції врахував складність справи та обсяг виконаних робіт, дотримався принципів співмірності та розумності судових витрат, а також їх доведеність.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.
Відповідно до п. 8, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
У відповідності до ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Виходячи із положень ст. 1187 ЦК України, вбачається, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. 
Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Для покладання на юридичну особу відповідальності, передбаченої ст. 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків). 
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». 
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Така ж правова позиція висловлена й у висновках Верховного Суду, викладених у Постановах від 25 листопада 2020 року (справа №760/28302/18-ц) та від 02 листопада 2020 року (справа №133/1238/17).
При цьому, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, у тому числі, якщо шкоду завдано смертю фізичної особи.
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. 
Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.
Така ж правова позиція висловлена у висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 08 листопада 2018 року (справа №336/3665/16-ц).  
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Крім цього, статтею 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Частина друга цієї статті визначає, що збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Згідно із частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Ця норма збігається із правилом частини третьої статті 22 ЦК України, яка також передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
З аналізу вищенаведених цивільно-правових норм можна зробити висновок, що особа, якій заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка завдала такої шкоди, відшкодування витрат, у тому числі й на лікування, в межах витрат, які вона понесла (реальні збитки).
Специфіка відшкодування завданої здоров`ю шкоди полягає в тому, що об`єктом відшкодування є не сама зазначена шкода, а майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання цієї шкоди. 
До таких втрат законодавець відносить: а) заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності; б) додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. 
Цей перелік є орієнтовним і у випадку, коли потерпілий має ще й інші втрати, які пов`язані з відповідним ушкодженням здоров`я, то він має право вимагати і їх відшкодування.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір витрат на ліки, лікування, протезування (крім протезів із дорогоцінних металів), предметів догляду за потерпілим визначається на підставі виданих лікарями рецептів, довідок або рахунків про їх вартість.
Відповідно до ч.1 статті 1197 ЦК України, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності.
Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров`я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я. 
Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. 
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
За нормами статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За правилами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 300000 грн, оскільки зазначена сума відповідає характеру та обсягу заподіяних позивачці моральних страждань, пов`язаних із заподіянням їй тілесних ушкоджень середнього ступеня важкості, які настали внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, їх тривалості та наслідкам, істотності вимушених змін у її житті, пов`язаних з цим її моральних переживань, неможливості відновлення понесеної втрати.
Обґрунтованим є і висновок про стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування витрат на лікування суму у розмірі 11932,08 грн., оскільки вона є доведеною, та такою, що підкріплена належними та допустимими доказами.
Також, обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн., з огляду на наступне.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року №23рп/2009.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.
Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у Рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§55). 
Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру.
12 серпня 2019 року між позивачем та Адвокатським об`єднанням «Ґранд Ґруп Партнерс» укладено договір про надання професійної правничої допомоги №0105-ц, згідно якого предметом договору є стягнення шкоди по випадку, який мав місце 24 вересня 2018 року у місті Києві за участю тролейбуса «К12.3» бортовий номер 4024, який належить відповідачу, внаслідок якого позивач отримала тілесні ушкодження.
Як вбачається із замовлення №1 на надання професійної правничої допомоги від 12 серпня 2019 року, акту виконаних робіт (наданих послуг) від 13 серпня 2019 року, детального опису робіт (наданих послуг) від 13 серпня 2019 року, адвокат надав, а клієнт прийняв надання правової допомоги по Договору про надання професійної правничої допомоги №0105-ц від 12 серпня 2019 року на суму 15000 грн.
Крім того, згідно квитанцій №0.0.1433876496.1 та №0.0.1433877580.1 від 13 серпня 2019 року позивач оплатила надані адвокатом послуги.
Враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що сума витрат на правову допомогу стягнута з дотриманням принципів співмірності та розумності судових витрат.
Відтак, викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року слід залишити без змін.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2022 року, та у зв`язку із залишенням судового рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.
Враховуючи вищезазначені вимоги законодавства, щодо стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3000 грн за надані Адвокатом послуги в суді апеляційної інстанції.
Визначаючи даний розмір витрат, колегія суддів виходить з того, що заявлена до відшкодування сума витрат у розмірі 24000 грн є завищеною, оскільки Адвокатом підготовлено лише відзив на апеляційну скаргу, участі у розгляді справи останній не приймав, а тому сума у розмірі 3000 грн є співмірною з виконаним адвокатом обсягом робіт. 
Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -               
  
постановив:
 
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс» залишити без задоволення.
Рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 травня 2021 року.
Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» (04070, м. Київ, Набережне шосе, 2, код ЄДРПОУ 31725604) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн.      
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складений 05 серпня 2022 року.

Суддя-доповідач                                                   К.П. Приходько

Судді                                                                                   Т.О. Писана

С.О. Журба