ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року	Львів	Справа № 380/226/22 пров. № А/857/6941/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                              Ільчишин Н.В., Коваля Р.Й. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року (суддя – Желік О., час ухвалення – не зазначений, місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – не зазначена), 
в адміністративній справі №380/226/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

                                                               встановив:   

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області, в якому просив: 1) визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про відмову в перерахунку пенсії від 02.12.2021р. №133650003201 ОСОБА_1 в проведенні перерахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та не зарахування при визначенні розміру грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів); половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день); роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки); 2) зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області починаючи з 29.11.2021 здійснити перерахунок та виплату з урахуванням виплачених сум щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 у розмірі 76 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувати при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів); половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день); роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки). 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив в задоволенні позову відмовити в повністю. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 28.03.2022 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним і скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.12.2021р. №133650003201 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 в проведенні перерахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 64 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді та не зарахування при визначенні розміру грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980; половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985; роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 29.11.2021 у розмірі 76 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувавши при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980; половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985; роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992, з урахуванням виплачених сум. Стягнуто на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 1816 грн. сплаченого судового збору. 
З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт оскаржене рішення суду безпідставним та необґрунтованим з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт вказує, що безпідставним є рішення суду в частині визнання протиправним і скасування рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 02.12.2021 №133650003201 про відмову у перерахунку пенсії ОСОБА_1 , оскільки за принципом екстериторіальності вказане рішення приймалось ГУ ПФУ у Миколаївській області. Також вважає скаржник, що помилковість рішення суду полягає у тому, що стаття 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIIІ встановлює перелік посад, робота на яких зараховується до стажу роботи на посаді судді. Зазначеним переліком не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання на юридичному факультеті, роботу юрисконсультом міськвиконкому та період проходження строкової військової служби. Цей перелік є вичерпним. Отже, судом в рішенні від 28.03.2022 у справі №380/226/22 неправильно застосовано положення статті 137 Закону України “Про судоустрій і статус суддів'' від 02.06.2016 року №1402-VIIІ, оскільки немає підстав для зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання періоду військової служби з 04.07.1978 по 30.04.1980, роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки) та половини періоду навчання юридичному факультеті Львівського державного університету імені І.Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985. Тобто, підстави для проведення перерахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, відсутні. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржене рішення суду від 28.03.2022 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного. 

Судом встановлено і такі обставини підтверджуються матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного Фонду України у Львівській області з 25.12.2019 як одержувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Розрахунок щомісячного довічного грошового утримання проведено із суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді у розмірі 64%. 
Відповідно до розрахунку Самбірського міського суду Львівської області (а.с. 10) стаж позивача станом на день звільнення з посади судді становить 41 рік 4 місяці 11 днів, який складається з наступного: 
- проходження строкової військової служби у Збройних силах України з 04.07.1978 по 30.04.1980, що становить 1 рік 9 місяців 27 днів; 
- студент юридичного факультету ЛДУ ім. Ів. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985, що становить 4 роки 10 місяців 3дні; 
- юрисконсульт міськвиконкому з 04.09.1985 по 09.01.1989, що становить 3 роки 4 місяці 6 днів; 
- старший юрисконсульт Самбірського міськвиконкому з 01.02.1989 по 29.10.1992, що становить 3 роки 8 місяців 29 днів; 
- юрисконсульт військторгу з 27.01.1993 по 07.02.1993, що становить 0 років 0 місяців 13 днів; 
- народний суддя Самбірського міського народного суду Львівської області з 08.02.1993 по 26.03.2004, що становить 11 років 1 місяць 20 днів; 
- суддя Самбірського міськрайонного суду Львівської області з 27.03.2004 по 31.08.2020, що становить 16 років 5 місяців 5 днів. 
29.11.2021 позивач звернувся до відповідача ГУ ПФУ у Львівській області із заявою про проведення перерахунку призначеного йому щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи з розміру 76 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. 
Рішенням Головного управління ПФУ в Миколаївській області від 02.12.2021 №133650003201 відмовило позивачу у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з підстав не зарахування до стажу роботи на посаді судді половини періоду навчання у вищому навчальному закладі, роботу старшим юрисконсультом та час проходження строкової військової служби, оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» вказане не передбачено (а.с. 9). 
Вважаючи вказане рішення від 02.12.2021 року протиправним, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду. 

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з врахуванням наступного. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
За приписами статей 21, 22 Конституції України, права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. 
Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. 
Частиною першою статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Підставою для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є суддею у відставці, перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Львівській області та отримує щомісячне довічне грошового утримання судді у відставці, обчислене відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI від 02.06.2016 (далі – Закон №1402-VIII). 
Спір у справі виник з приводу не зарахування позивачу до стажу роботи на посаді судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання періоду строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів), половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день), роботи старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки) та зобов`язання відповідача, починаючи з 29.11.2021 року, здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувавши при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці означений вище спірний стаж роботи на посаді судді в загальній кількості 6 років 2 місяці 28 днів. 
Отже, спірним у вказаній справі є вирішення питання зарахування при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці спірних періодів роботи до стажу роботи на посаді судді. При цьому встановлено, що відповідачем при обчисленні довічного грошового утримання судді у відставці зараховано стаж роботи безпосередньо на посаді судді 27 років 6 місяців 25 днів. 
Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів враховує наступне. 
Відповідно до частини першої статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІI від 02.06.2016, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; 2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. 
Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у зв`язку з прийняттям Закону України від 12 липня 2018 року № 2509-VIII «Про Вищий антикорупційний суд» статтю 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» доповнено частиною другою, згідно з якою до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. 
Водночас абзацом четвертим пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання). 
Отже, при обчисленні стажу роботи на посаді судді підлягають застосуванню норми законодавства, які були чинними на день призначення (обрання) відповідного судді. При обчисленні стажу, який дає право на відставку, окремо варто застосовувати положення частини першої статті 137 згаданого Закону, положення частини другої цієї статті як стаж, який зараховується додатково. 
У випадку зайняття посади судді без проведення конкурсних процедур стаж роботи (професійної діяльності), передбачений частиною другою статті 137 Закону №1402-VIII, визначається на момент призначення на посаду судді вперше, а у випадку призначення на посаду судді за результатами конкурсу - зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом для участі в конкурсі та надає право для призначення на цю посаду за його результатами (подібні за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 вересня 2020 року у справі №9901/302/19, 18 листопада 2021 року у справі №9901/15/21). 
Такий підхід відповідає легітимним очікуванням, які виникають в осіб під час призначення (обрання) на посаду судді, а також забезпечує додержання принципу правової визначеності в умовах зміни законодавства. 
Відповідно до частини третьої статті 142 Закону №1402-VIІ, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді. 
Сторонами у справі визнається, що ОСОБА_1 одержує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 64% щомісячного довічного грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, розрахунок якого проведено із зарахованих позивачу повних 27 років стажу роботи на посаді судді. 
Частиною четвертою та п`ятою цієї ж статті передбачено, що у разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. 
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Разом з цим, Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №1402-VIII передбачені певні особливості визначення розміру суддівської винагороди та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. 
Так, пунктом 22 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII було визначено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. 
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 01 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». 
До проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (пункт 23 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII). 
Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», який набрав чинності 07 листопада 2019 року, було виключено зазначені вище пункти 22, 23 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII, якими було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом; що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». 
Пунктом 25 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №1402-VIII встановлено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу. 
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону. 
Судом враховується, що на час призначення позивача на посаду судді питання визначення стажу, який давав право на відставку судді, регулювалося частиною четвертою статті 43 Законом України від 15.12.1992 №2862-ХІІ «Про статус суддів» та Указом Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів». 
Перевіряючи правильність визначення судом правової норми, що регулює спірні відносини, суд бере до уваги, що у рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що у регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). 
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. 
У рішенні Конституційного Суду України від 12.07.2019 №5-р(I)/2019 Конституційний Суд України висловив думку, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування (абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини). 
Отже, у разі безпосередньо (прямої) дії закону в часі новий нормативний акт поширюється на правовідносини, що виникли після набрання ним чинності, або до набрання ним чинності і тривали на момент набрання актом чинності. 
У теорії права допускається можливість застосування до триваючих відносин до їх завершення нормативно-правового регулювання, яке діяло на час їх виникнення, за окремим рішенням і розглядається з позицій встановлення спеціального регулювання перехідного періоду - "переживаючої" (ультраактивної) дії нормативно-правових актів. Водночас, таке застосування повинно бути чітко обумовлено при прийнятті відповідних нормативно-правових актів. Відсутність такого застереження не надає суб`єкту владних повноважень права на самовільне застосування нечинних правових норм. 
Правова визначеність як елемент верховенства права не передбачає заборони на зміну нормативно-правового регулювання. На думку Конституційного Суду України, особи розраховують на стабільність та усталеність юридичного регулювання, тому часті та непередбачувані зміни законодавства перешкоджають ефективній реалізації ними прав і свобод, а також підривають довіру до органів державної влади, їх посадових і службових осіб. Однак очікування осіб не можуть впливати на внесення змін до законів та інших нормативно-правових актів (абзац 4 п. 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22.05.2018 №5-р/2018). 
Конституційний Суд України звертав увагу на те, що законодавець, змінюючи відносини у сфері пенсійного забезпечення з метою удосконалення соціальної політики держави шляхом перерозподілу суспільного доходу, не може убезпечити людину від зміни умов її соціального забезпечення. Зміни у цій сфері мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 04.06.2019 №2-р/2019). 
Такий підхід до розуміння правового регулювання є застосовним і до щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 16.07.2021 року у справі №200/9113/20-а. 
Матеріалами справи підтверджується, що згідно записів трудової книжки позивача, ОСОБА_1 обраний народним суддею Самбірського міського народного суду Львівської області 08 лютого 1993 року. Довічне грошове утримання судді у відставці позивачу призначено з 25 грудня 2019 року. 
За правилами частини першої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VІ (в редакції, чинній на час подання заяви про відставку, далі – Закон №2453-VІ), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. 
Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VІ, до стажу роботи на посаді судці зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судці) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. 
Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону №2453-VІ (в редакції, чинній до 28 березня 2015 року), судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом. 
До набрання чинності Законом №2453-VІ зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон №2862-ХІІ). 
Абзацом 2 частини четвертої статті 43 Закону №2862-ХІІ, в редакції Закону №4015-12 від 24.02.1994, визначено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років. 
Відповідно до абзацу другого пункту 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року 584/95 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби. 
Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2015 №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби. 
Враховуючи вище викладене, законодавством, яке діяло на момент набрання чинності Законом №2453, було передбачено право судді на зарахування до стажу, яке дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. 
Це підтверджується також положеннями Закону України «Про Вищу раду правосудця» від 21 грудня 2016 року №1798-VIII, яким були внесені зміни в Закон України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, пункт 34 Прикінцевих та перехідних положень доповнено абзацом четвертим такого змісту: «Судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання)». 
Таким чином, не включення до відповідного стажу роботи на посаді судді, за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою навчання на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби, є неправомірним. 
Вказаний висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 06 березня 2018 року у справі №308/6953/17, від 19 червня 2018 року у справі №243/4458/17, від 05 грудня 2019 року у справі №592/2737/17, від 24 березня 2020 року у справі №227/766/17. 
Колегія суддів також враховує, що відповідно до частини другої статті 137 Закону №1402-VІІІ, до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого визначена законом та надає право для призначення на посаду судді. 
На дату обрання позивача на посаду народним суддею Самбірського народного суду 08 лютого 1993 року, діяв Закон СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-1 від 04 серпня 1989 року, оскільки Закон №2862-ХІІ від 15.12.1992 року був введений в дію з 10 лютого 1993 року. 
Відповідно до частини першої статті 8 Закону СРСР «Про статус суддів в СРСР» №328-1, однією з необхідних умов обрання народним суддею була наявність стажу роботи за юридичною спеціальністю не менше двох років. 
Записами трудової книжки НОМЕР_1 позивача (а.с. 11-14) підтверджується, що у ОСОБА_1 на час обрання суддею був сукупний стаж роботи за юридичною спеціальністю 7 років 1 місяць 18 днів, а саме: в період з 04.09.1985 року по 09.01.1989 рік юрисконсульт Самбірського міськвиконкому, в період з 01.02.1989 року по 29.10.1992 рік старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому, в період з 30.10.1992 року по 07.02.1993 рік юрисконсульт військторгу. 
За таких обставин, два роки роботи позивача, зокрема, на посаді старшого юрисконсульта Самбірського міськвиконкому, відповідно до вимог частини 2 статті 137 Закону №1402-VIII повинні бути зараховані до стажу роботи на посаді судді. 
Крім того, з диплому позивача серії НОМЕР_2 (а.с. 15) відомо, що ОСОБА_1 навчався на юридичному факультеті Львівського державного університету ім. Івана Франка на денній формі навчання з 25 серпня 1980 року по 27 червня 1985 року, разом 04 роки 10 місяців 3 дні. 
З військового квитка серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 (а.с. 16) відомо, що позивач проходив строкову військову службу у Збройних Силах СРСР з 4 липня 1978 року по 30 квітня 1980 року, що становить 1 рік 9 місяців 27 днів. 
Отже, до стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 повинно бути враховано: 
-          служба в армії – 01 рік 9 місяців 27 днів; 
-          половина строку навчання на юридичному факультеті ЛНУ ім. Івана Франка – 02 роки 05 місяців 01 день; 
-          робота на посаді старшого юрисконсульта Самбірського міськвиконкому – 2 роки; 
- робота на посаді судді Самбірського міського народного суду – 11 років 1 місяців 20 днів; 
- робота на посаді судді Самбірського міськрайонного суду – 16 років 05 місяців 05 днів. 
Усього стаж судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 становить 33 роки 09 місяців 23 днів. 
Враховуючи те, що стаж ОСОБА_1 на посаді судді, який дає право на отримання щомісячного довічного грошового отримання судді у відставці становить 33 роки 09 місяців 23 днів (повних 33 роки), у відповідності до положень частини 3 статті 142 Закону №1402-VIII, позивач має право на отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 76 відсотки суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді (50 відсотків + 2 відсотки х 13 років = 76 відсотків). 
Таким чином, невключення відповідачем до відповідного стажу роботи позивача на посаді судді вказаних вище періодів для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання, є неправомірним. 
Зважаючи на встановлені обставини та їх правове регулювання колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції наявність підстав про задоволення позовних вимог позивача шляхом визнання протиправним та скасування відповідного рішення пенсійного органу від 02.12.2021р. №133650003201 щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 76% суддівської винагороди згідно його заяви від 29.11.2021 року, та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 29.11.2021 у розмірі 76 % суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, зарахувавши при визначенні розміру довічного грошового утримання судді у відставці до стажу роботи на посаді судді календарного періоду проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів); половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день); роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки). 
Доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, та підлягають відхиленню. 
Водночас, колегія суддів апеляційного суду враховує, що суд першої інстанції задоволивши позовні вимоги в повному обсязі, не вказав у резолютивній частині судового рішення тривалості періодів, які підлягають зарахуванню до стажу роботи позивача, а саме, періоду проходження строкової військової служби з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів), половину періоду навчання з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день), частину роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки). 
Крім цього, суд першої інстанції в рішенні суду помилково вказав, що спірне рішення Пенсійного органу від 02.12.2021р. №133650003201 про відмову в перерахунку пенсії ОСОБА_1 було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України у Львівській області, оскільки таке рішення було прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області. 
З врахуванням наведеного, відповідно до статті 317 КАС України, рішення суду першої інстанції від 28.03.2022 року необхідно змінити, а саме, в частині щодо допущених судом неточностей періодів стажу роботи та в частині щодо помилки у найменуванні органу Пенсійного фонду, рішення якого оскаржується. 
У решта частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, оскільки судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, та враховуючи, що дану адміністративну справу було розглянуто судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                                                                постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області – задоволити частково. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року в адміністративній справі №380/226/22 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії – змінити, а саме: 
- в абзаці другому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 02.12.2021 №133650003201» змінити формулюванням «рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 02.12.2021 №133650003201»; 
- в абзаці третьому резолютивної частини цього рішення суду формулювання «проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980; половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985; роботу старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992» змінити формулюванням «проходження строкової військової служби у Збройних силах СРСР з 04.07.1978 по 30.04.1980 (1 рік 9 місяців 27 днів); половину періоду навчання на юридичному факультеті у Львівському державному університеті ім. І. Франка з 25.08.1980 по 27.06.1985 (2 роки 5 місяців 1 день); частину роботи старшим юрисконсультом Самбірського міськвиконкому за період з 01.02.1989 по 29.10.1992 (2 роки)». 
У решта частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 28 березня 2022 року в адміністративній справі №380/226/22 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	Р. Й. Коваль