КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                   
справа №759/15101/20                                              Головуючий у 1 інстанції: Петренко Н.О.
провадження №22-ц/824/4131/2022                                     Головуючий суддя: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
12 травня 2022 року                                                                                   м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Головуючого судді: Олійника В.І., 
суддів: Суханової Є.М., Сушко Л.П.,
розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, -
 
в с т а н о в и в :
 
У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь 48 765 грн 90 коп., 20 000 грн моральної  шкоди, судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. та 8 000 грн. витрат на правничу допомогу адвоката.
Позов обґрунтовувала тим, що 09.05.2020 року за адресою А/Д М 06, Київ -Чоп 19 км сталася ДТП за участю автомобіля «Opel Astra», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_3 та автомобіля «SEAT Ibiza» д/н НОМЕР_2 під керуванням - ОСОБА_2 . 
Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у справі №759/7769/20 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП та було притягнуто до адміністративної відповідальності. 
Внаслідок ДТП позивачу нанесена матеріальна шкода, а саме: пошкоджено належний позивачу автомобіль, вартість відновлювального ремонту складає 107 150 грн 20 коп. Про настання страхового випадку було повідомлено страховика відповідача АТ «СГ «ТАС», яким частково було відшкодовано завдані збитки у розмірі 58 384 грн 10 коп. Таким чином, з урахуванням часткового відшкодування страховиком шкоди позивачу, розмір шкоди, яку зобов`язаний відшкодувати відповідач становить 48 765 грн 90 коп.  
Оскільки вина відповідача щодо пошкодження транспортного засобу позивача встановлена постановою суду, кошти витрачені позивачем на ремонт транспортного засобу підтверджені належним чином, страхові відшкодування не в повній мірі покрили понесені витрати, позивачка вважала, що саме з відповідача підлягає стягненню різниця між отриманими страховими виплатами та реальними витратами у розмірі 48 765,90 грн. вже понесеними позивачем на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженого автомобіля. 
Щодо моральної шкоди зазначала, що ДТП відбулось в період запровадженого на території України карантину, чим було обмежено рух громадського транспорту, тому протягом тривалого часу у зв`язку з пошкодженням автомобіля позивачка була позбавлена  можливості вільно пересуватися, а тому просила стягнути 20 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн., витрати на правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. та судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп., а всього 9 840 грн 80 коп. 
В частині відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
Скарга обґрунтована тим, що як вбачається зі Звіту, який покладений в основу оскаржуваного рішення, вартість матеріального збитку завданого позивачу внаслідок пошкодження автомобіля була розрахована, експертом з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (0,46) та становить 65 335 грн 91 коп. (а.с.65, п. 3.2 Звіту), а вартість матеріального збитку без урахування зносу складає 103 689 грн 15 коп. (а.с. 66, п. 4.3 Звіту), що не було оцінено та враховано судом під час розгяду справи.
Тобто, сума страхового відшкодування, яка виплачена страховиком позивачу, була розрахована з урахуванням фізичного зносу замінених частин на нові, що відповідає положенням статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Водночас, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 року у справі № 3-50-15гс.
Так, вартість фактично проведеного відновлювального ремонту (тобто без урахування фізичного зносу) становить 107 150 грн 20 коп., що підтверджується копією рахунку №26-05-1 від 26.05.2020 року, Акту виконаних робіт №32-07 від 17.07.2020 року, квитанції до прибуткового касового ордеру від 17.07.2020 року, які містяться в матеріалах справи.
Таким чином, фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля визначена відповідно до вказаних рахунків на загальну суму 107 150 грн 20 коп. є більшою, ніж розмір вартості відновлювального ремонту вказаного автомобіля, визначений відповідно до Звіту - 103 689 грн 15 коп. (без врахування коефіцієнта фізичного зносу).
Тобто, фактична вартість відновлювального ремонту автомобіля фактично відповідає (із незначним відхиленням) розміру вартості відновлювального ремонту вказаного автомобіля згідно Звіту.
Разом з цим, вважає, що висновки суду неправомірно зводяться до відсутності права в позивача вимагати відшкодування збитків в розмірі, визначеному без урахування коефіцієнта зносу.
Зазначає, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Вказує, що як вбачається з матеріалів справи, загальний розмір виплаченого позивачу матеріального збитку становить 65 335 грн 91 коп. (57 554 грн 10 коп. + 7 781 грн 81 коп. матеріального збитку з урахуванням ПДВ) та 830 грн. витрат на евакуацію ТЗ. При цьому, суму в розмірі 7 781 грн 10 коп. помилково не було враховано при поданні позовної заяви, тому позовні вимоги в цій частині не підтримуються позивачкою на момент подання апеляційної скарги.
З урахуванням викладеного, вважає, що з відповідача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (без врахування зносу) і страховими виплатами в якості відшкодування матеріального збитку (з урахуванням зносу), що становить 41 814 грн 29 коп. (107 150 грн 20 коп. - 65 335 грн 91 коп.).
Зважаючи на вищенаведене, враховуючи те, що між діями відповідача та завданими позивачці матеріальними збитками є прямий причинний зв`язок, враховуючи характер та обсяг завданих втрат, є всі підстави для стягнення користь позивачки 41 814 грн 29 коп. матеріальної шкоди та 20 000 грн. моральної шкоди.
Таким чином, вражає, що задовольняючи частково позовну заяву, суд, неправильно застосував норми матеріального права, не врахував обсяг відповідальності відповідача (який не вправі вимагати врахування зношеності майна) та страховика (на якого покладений обов`язок відшкодувати шкоду в розмірі, визначеному з урахуванням зносу), та виходячи з розміру фактично здійснених позивачем витрат та проігнорувавши право позивачки  вимагати відшкодування шкоди в повному обсязі без врахування коефіцієнту зносу.
При вирішенні спору в першій інстанції, з порушенням принципу об`єктивності дослідження доказів, судом абсолютно проігноровані доводи позивача, не надано оцінку наданим доказам, в мотивувальній частині рішення наведені невірні висновки з спотворенням змісту норм матеріального права, з обмеженням права вибору способу судового захисту (зазначено про право звернення з позовом до страхової компанії), не враховано відсутність у страховика обов`язку виплати суми відшкодування без врахування зносу та право позивача на відшкодування шкоди в повному розмірі, що свідчить про упередженість суду, завідоме прийняття сторони відповідача, відсутність жодного сприяння позивачу у реалізації його права на захист та порушення принципу змагальності сторін, грубе порушення процесуальних норм, які встановлюють порядок дослідження та оцінки доказів.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно з  ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України  суд апеляційної  інстанції переглядає  справу за  наявними в ній і  додатково поданими  доказами та  перевіряє законність  і обґрунтованість  рішення суду  першої інстанції  в межах доводів та  вимог апеляційної  скарги.  Суд апеляційної  інстанції досліджує  докази,  що стосуються  фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій  публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). 
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву. 
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки цивільно-правова відповідальність на час настання страхового випадку була застрахована у ПАТ « СГ «ТАС», а ліміт відповідальності не було використано, то позивач, у разі незгоди з виплатою вартості компенсації, має право звернутись до страхової компанії з відповідним позовом, при цьому саме страховик після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також, суд зазначив, що страхова компанія не була залучена позивачем до участі у справі та жодних вимог до неї не заявлено.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 09.05.2020 року приблизно о 13 год. 46 хв. ОСОБА_3 на а/д Київ-Чоп 19 км керуючи автомобілем «Opel Astra», д/н НОМЕР_1 , виїжджаючи з прилеглої території, що прилягає до краю проїзної частини та позначена дорожньою розміткою 1,2, не надав перевагу в русі автомобілю «SEAT Ibiza» д/н НОМЕР_2 - водій ОСОБА_2 , внаслідок чого здійснив зіткнення з даним автомобілем, що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.3 (б), 10.2ПДР.
Винним у вищенаведеному ДТП згідно постанови Святошинського районного суду м.Києва від 10.06.2020 року визнано ОСОБА_3 (а.с.6).
Судом встановлено, що страховиком відповідача АТ «СГ «ТАС» було виплачено позивачу страхове відшкоудвання у розмірі 58 384,10 грн.(а.с.12).
Відповідно до квитанції до прибуткого касового ордер у№ 32-07 ОСОБА_2 за ремонт автомобіля «SEAT Ibiza» д/н НОМЕР_2 сплатила ФОП ОСОБА_4 107 150,00 грн. (а.с.9-11).
За звітом про визначення вартості матеірального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 20.07.2020 року вартість матеріального збитку становить 65 335 грн 91 коп. (а.с.55-67).
Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 була застрахована в АТ «СГ «ТАС» зі страховим лімітом 100 000 грн.
Позивач просив стягнути реальну вартість втраченого майна на момент розгляду або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, а тому просив стягнути ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 48 765, 90 грн із розрахунку 107 150 грн. - 58 384, 10 грн.
Відповідно до п.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Згідно зі ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 2 ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди, а тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки цивільно-правова відповідальність на час настання страхового випадку була застрахована у ПАТ «СГ «ТАС», а ліміт відповідальності не було використано, то позивач у разі незгоди з виплатою вартості компенсації має право звернутись до страхової компанії з відповідним позовом, при цьому саме страховик після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Також, слід зазначити, що страхова компанія не була залучена позивачем до участі у справі та жодних вимог до неї не заявлено .
На підставі викладеного суд вірно вважав, що позовні вимоги в частині майнового відшкодування не підлягали до задоволення.
Щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, то судом встановлено, що шкоду майну позивача - автомобілю - було завдано саме внаслідок ДТП, що сталась з вини відповідача ОСОБА_3 . 
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під морально шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних страждань, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, до п.9 даної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
Також до п.5 вищевказаної постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
При визначенні розміру моральної шкоди суд виходив із засад розумності та справедливості, врахував порушення звичайного устрою життя, прикладення зусиль для відновлення транспортного засобу, і дійшов вірного висновку, що вимога про стягнення моральної шкоди підлягала до задоволення частково, а саме, на суму 5 000 грн. моральної шкоди, яка була завдана позивачу неправомірними діями відповідача.
Крім того, суд першої інстанції, з урахуванням обґрунтованості та пропорційності витрат на правничу допомогу, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони, або чи викликала справа публічний інтерес, дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача 4 000 грн. витрат на правову допомогу.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави до його скасування з мотивів, викладених у апеляційній скарзі.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 09 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий:  

Судді: