Номер провадження: 22-ц/813/6473/22 
Справа № 495/7225/21
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2022 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 495/7225/21
Номер провадження: 22-ц/813/6473/22

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя – доповідач),
- суддів – Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Рибачук О.І.,

учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідач – Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал»,
- треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору – 1) Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, 2) Департамент Економічного розвитку Одеської міської ради, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Шевчук Ю.В. 12 січня 2022 року, повний текст рішення складений 21 січня 2022 року,
встановив:

2. Описова частина
2.1 Короткий зміст вимог заяви про встановлення факту батьківства

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вищезазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням уточнень заяви, остаточно просить: 1) визнати Акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, складений КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 , недійсним; 2) визнати дійсним та діючим договір про водопостачання №б/н від 21.03.2015 року між ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Білгород-Дністровськводоканал»; 3) визнати, що подальше переукладання Комунальним підприємством «Білгород- Дністровськводоканал» з ОСОБА_1 Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 у новій редакції на новий строк не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровськводоканал»; 4) зобов`язати Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» встановити придбаний ОСОБА_2 засіб обліку в будинку за адресою - АДРЕСА_1 та здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку; 5) зобов`язати Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07.2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців; 6) стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди - 200 000,00 грн.; 7) стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди - 12 848,00 грн..
ОСОБА_1 обґрунтовує свої вимоги тим, що він є власником ј частини житлового будинку за адресою - АДРЕСА_1 . 26.07.2021 року співробітниками Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» було здійснено позапланову перевірку за вищезазначеною адресою та безпідставно зірвано пломбу з лічильника на воду №хх4833. У той же час, співробітниками відповідача йому було видано ОСОБА_3 припис на проведення повірки лічильника та рекомендовано звернутись до їхнього знайомого майстра, який за 500,00 грн. зробить повірку, на що позивач повідомив, що купив за власні кошти новий лічильник води та звернувся з відповідною заявою до відповідача щодо його установлення. 
Однак, представником Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» було повідомлено, що укладений між сторонами Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2015 року не є дійсним, тому позивачу було запропоновано надати технічні умови на підключення та укласти новий договір. В укладенні нового договору позивачу було відмовлено саме через відсутність розроблених технічних умов на підключення вищезазначеного будинку. Окрім того, як стверджує позивач ОСОБА_1 , після втручання співробітників відповідача у лічильник води, він почав відображати недостовірні дані, а саме почав рахувати кількість спожитої води в 10 разів більше, що не відповідає дійсності (а. с. 1 – 9, 79 - 80).

2.2 Позиція інших учасників справи в суді першої інстанції

У відзиві на позов Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» заперечує проти позову. Просить відмовити у задоволенні вимог позову.
Відзив на позов обґрунтовано тим, що твердження позивача ОСОБА_1 про те, що пломба лічильника була зірвана співробітниками відповідача не відповідає дійсності, адже пломба лічильника зривається у виключних випадках, про що складається відповідний акт. Натомість на момент перевірки пломба лічильника вже була зірвана, про що було складено відповідний акт. Твердження позивача про те, що укладений між сторонами договір від 21.03.2015 року є дійсним, спростовується положеннями Закону України «Про житлово-комунальні послуги», а саме - ч. 3 Прикінцевих та перехідних положень. Окрім того, під час проведення службової перевірки було встановлено, що технічні умови щодо підключення будинку позивача до водопостачання відсутні, тобто позивач самовільно приєднався до мережі водопостачання. Позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, тому є необґрунтованими та безпідставними (а. с. 32 - 42).
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору – Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департамент Економічного розвитку Одеської міської ради не скористались правом надання пояснень на позов.

2.3 Узагальнені доводи позивача в суді першої інстанції

У відповіді на відзив на позов ОСОБА_1 заперечує проти доводів відзиву на позов. Просить вимоги позову задовольнити.
Відповідь на відзив на позов обґрунтовано тим, що у виписаному відповідачем Приписі на проведення повірки лічильника від 26.07.2021 року рекомендовано попереднє зняття пломби, що і було зроблено співробітником КП «Білгород-Дністровськводоканал».
Позивач просить відповідача, як суб`єкта господарювання та відповідно Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 15.03.2015 року, виконати роботу з установлення нового вузла комерційного обліку.
Посилається на те, що згідно п. 8 Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово комунального господарства України від 09 серпня 2018 року № 206 (далі – Порядок), оснащення будівель вузлами комерційного обліку на вимогу власника (співвласників) будівлі оператор зовнішніх інженерних мереж встановлює вузол комерційного обліку, придбаний власником (співвласниками). Отже, даною нормою чітко встановлений обов`язок оператора зовнішніх інженерних мереж (КП Білгород-Дністровськводоканал) на вимогу власника встановити вузол комерційного обліку. 
Те, що позивач не надав відповідачу інформацію про тип засобу вимірювальної техніки вузла комерційного обліку, перелік та характеристики складових частин вузла комерційного обліку, не є підставою ігнорування звернення позивача та є порушенням ст. ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96 ВР, де встановлений термін розгляду звернень громадян - не більше одного місяця від дня їх надходження. Відповідач повинен був надати письмову відповідь на звернення позивача про встановлення нового засобу обліку води від 27.07.2021 р., де вказати необхідність надання позивачем інформації щодо характеристик вузла комерційного обліку, чи на підставі відсутності вказаної інформації написати мотивовану відмову у встановленні засобу обліку води, а не просто проігнорувати це письмове звернення, порушуючи тим самим ст. ст. 15, 19, 20 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 р. № 393/96 ВР.
У Договорі від 15.03.2015 року зазначений Виконавець - «Білгород-Дністровськводоканал» та фізична особа ОСОБА_1 , який є власником квартири (будинку).
Твердження відповідача про те, що відповідно до умов Договору відповідач, як сторона Договору від 15.03.2015 р., зобов`язувався за власний рахунок здійснювати заміну виключно квартирних засобів обліку є безпідставним, так як слова виключно квартирних засобів обліку в договорі не існує, не відповідає суті договору і це зроблено щоб ввести суд в оману.
Інші доводи відповіді на відзив на позов є відображенням доводів позову (а. с. 82 – 90).

2.4 Узагальнені доводи відповідача в суді першої інстанції

У запереченнях на відповідь на відзив на позов Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» заперечує проти відповіді на відзив на позов. Просить відмовити у задоволенні вимог позову.
Заперечення на відповідь на відзив на позов обґрунтовано тим, що відомості вищевказаного Припису на повірку лічильника від 26.07.2021 року не є доказом щодо обґрунтованості доводів позову.
Інші доводи заперечень на відповідь на відзив на позов є відображенням доводів відзиву на позов (а. с. 93 – 101).

2.5 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2022 року відмовлено у задоволенні вищевказаного позову ОСОБА_4 ..
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вимога про визнання акту недійсним не є способом захисту прав і законних інтересів, а отже, не є способом захисту особою свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, який передбачений положеннями Цивільного кодексу України, не визначена відповідна вимога як такий спосіб і іншими законами України. Крім того, позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями відповідача були порушені права позивача, як споживача житлово-комунальних послуг.
Суд першої інстанції також дійшов висновку, що не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів позивача ОСОБА_1 позовна вимога щодо визнання дійсним договору постачання, укладеного між сторонами 21.03.2015 року, адже термін цього договору - 5 років вже сплинув та відновлення порушеного права позивача можливе лише шляхом зобов`язання відповідача як єдиного надавача послуг водопостачання на ринку у м. Білгород-Дністровський, укласти з позивачем типовий договір на новий термін.
У зв`язку з виявленими порушеннями, зафіксованими відповідачем у акті від 22.09.2021 року, відповідачем було виконано розрахунок, який відображений у повідомленні на оплату послуг водопостачання позивача ОСОБА_5 .. Такі нарахування відповідають вимогам вищевказаних рішень, отже є правомірними та підлягають оплаті споживачами, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Звертаючись до суду із позовними вимогами щодо визнання того, що подальше переукладення між сторонами договору не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення та зобов`язання відповідача встановити придбаний ОСОБА_2 засіб обліку в його будинку, а також здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку та зобов`язання відповідача провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07.2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців, позивач ОСОБА_1 фактично оспорює правильність нарахування плати за спожиті послуги та просить суд встановити для нього особливі умови обліку спожитих послуг, що виходить за межі повноважень суду та є втручанням в дискреційні повноваження органів місцевого самоврядування, яким вони наділені у відповідності до Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» а також відповідача КП «Білгород-Дністровськводоканал».
Обраний спосіб захисту є неефективним та покладає на суд не властиві йому функції, оскільки вимоги щодо оспорювання правильності нарахування розміру плати за певні види житлово-комунальних послуг (заборгованості за такими), що є різновидом претензії, - чинним законодавством як спосіб захисту не передбачений. Відповідна правова позиція закріплена в Постанові КЦС ВС від 08.04.2020 року у справі №462/5889/16.
Отже, невірно обраний спосіб захисту порушеного права є підставою для відмови у задоволенні пред`явлених позовних вимог.
Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі - 200 000,00 грн. та матеріальної шкоди у розмірі - 12 848,00 грн. є похідними від первісних уточнених позовних вимог (а. с. 110 – 118).

2.6 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, з урахуванням її уточнень, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції. Ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

2.7 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт посилається на те, що суд безпідставно відмовив в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним Акту про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, складеного КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо приватного будинку за адресою -  АДРЕСА_1 , оскільки:
- вказаний акт складений з порушення правил складання акту, тобто без представника відділу захисту справ споживачів, свідків, відео фіксації;
- відповідачем надано до суду копію вказаного акту, що є належним та допустимим доказом на підтвердження того, що діями відповідача були порушені права позивача;
- суд визнає акт про самовільне приєднання дійсним і накладає на позивача зобов`язання сплатити відповідачу згідно правил (розрахунок: площу перерізу на швидкість води далі на добу далі на вартість =3.14*.075 м*0.075 м*0.7м/с*3600сек*24год*30діб *1.8 грн. або ) 57 685 гривень (п`ятдесят тисяч 685 гривень за старими цінами або 71176 гривень за новими цінами.
Щодо позовної вимоги про визнання дійсним та діючим договору про водопостачання №б/н від 21.03.2015 року, укладеного між  ОСОБА_1 та Комунальним підприємством «Білгород-Дністровськводоканал»,апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом було проігноровано положення ст. 204 Цивільного кодексу України.
Відносно технічних умов на підключення, апелянт вказує, що поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що в правовідносинах з відповідачем мова йде не про приєднання та підключення до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення, а лише про переукладання Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення. 
Позивач вже приєднаний та підключений до системи централізованого комунального водопостачання та водовідведення та не має необхідності в приєднанні знову. При переукладенні договору Закон про ЖКП не вимагає отримувати нові технічні умови для вже підключених об`єктів. Також у правах виконавця не визначене право вимагати технічні умови. В законі не встановлений обов`язок споживача підтверджувати наявність технічних умов, тим паче, що вони зберігаються у відповідача.
Проект Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2015 року готували працівники відповідача. Технічні умови були підставою укладення з позивачем даного Договору від 21.03.2015 р..
Наявність укладеного з відповідачем Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.3015 р. свідчить тільки про наявність у відповідача усього комплекту затверджених проектів на будівництво (реконструкцію) систем водопостачання та водовідведення та усіх додатків, у тому числі і технічних умов на приєднання будинку за адресою - АДРЕСА_1 .
Відносно Договору від 15.03.2015 року, апелянт зазначає наступне.
Правочин між позивачем та відповідачем від 15.03.2015 р. не можна віднести до нікчемного. Цей правочин є оспорюваним, так як Закон не визначає в імперативній формі дані правовідносини недійсними, а лише допускає можливість визнання їх недійсними в судовому порядку за вимогою однієї із Сторін або іншої заінтересованої особи.
Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення, укладений сторонами 21.03.2015 р. на п`ять років. Тобто, 21.03.2020 р. строк дії Договору закінчився та подовжений на кожний наступний рік, тому що за місяць до закінчення його строку жодною із сторін не було письмово заявлено про його розірвання або необхідність його перегляду. Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2020 р. є діючим.
Твердження відповідача, що на даний момент у відповідача вже наявна нова редакція договору про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, а тому виникла необхідність переукладання Договору, не підтверджуються реальними діями Відповідача. Позивачу не дається можливість укласти Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення у новій редакції шляхом надання проекту Договору і безпосереднього підписання сторонами Договору. Відповідач встановлює додаткові умови для укладання Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення в новій редакції, а саме - розроблення нових технічних умов на підключення до центрального водопостачання та водовідведення.
Копія бланку договору яку, надав відповідач юридичної сили не має, бо вона не відповідає вимогам «Індивідуального договору про надання послуг з централізованого водопостачання та/або централізованого водовідведення з власниками індивідуальних (садибних) житлових будинків», а саме - повністю виключено із договору п. 35., згідно якого - «Виконавець несе відповідальність за:…» При цьому наявність у кожному конкретному договорі розділів про права, обов`язки та відповідальність сторін є обов`язковою.
Щодо позовної вимоги про визнання, що подальше переукладання Комунальним підприємством «Білгород-Дністровськводоканал» з ОСОБА_1 Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 , у новій редакції, на новий строк не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровсводоканал», апелянт зазначає наступне.
Питання про технічні умови не повинно виникати, оскільки у апелянта наявний договір на обслуговування, на його ім`я відкрито особистий рахунок. Тобто, ОСОБА_1 вже є споживачем послуг. Згідно Закону «Про житлово-комунальні послуги» від 07.06.2018 року споживач зобов`язаний інформувати управителя, виконавців комунальних послуг про зміну власника житла (іншого об`єкта нерухомого майна) та про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором. Немає зобов`язання споживача показувати технічні умови.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07.2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців, апелянт зазначає наступне.
27.07.2021 року ОСОБА_1 написав заяву, що готовий на встановлення нового лічильника води такого ж класу, який прямо зранку придбав. Тобто, початок періоду відсутності вузла комерційного обліку 27.07.2021 року. 
Відносини між виконавцем комунальної послуги та оператором відповідних зовнішніх інженерних мереж регулюються договором.
Твердження відповідача, що КП «Білгород-Дністровськводоканал», як сторона Договору від 21.03.2015 р., зобов`язалася за власний рахунок здійснювати заміну виключно квартирних засобів обліку» є необґрунтованим, тому що відповідач підписав з позивачем конкретний індивідуальний Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2015 року і сторони Договору від 21.03.2015 р. встановлювали договірні умови, які вони повинні належним чином виконувати.
Отримавши від відповідача вмотивовану відмову від встановлення засобу вимірювальної техніки вузла комерційного обліку, позивач мав би можливість виправити допущені недоліки.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07.2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців, апелянт зазначає наступне.
Згідно чинного законодавства а саме – п. 15 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 05.07.2019 року №690, початок періоду відсутності вузла комерційного обліку у зв`язку з його ремонтом, проведенням повірки засобу вимірювальної техніки, який є складовою частиною вузла обліку, визначається з дати, що настає за днем розпломбування вузла комерційного обліку. 
День розпломбування був зафіксований відповідачем 26.07.2021 року та підтверджений позивачем 27.07.2021 року. 
Якщо і позивач, і відповідач зафіксували зняття пломби, тобто у позивача вже відсутній вузол комерційного обліку, тоді факт складання актів про фактичне споживання від 15.09.2021 року та через тиждень 22.09.2021 року свідчать про те, що відповідач знав про пошкодження лічильника і він рахує в 10 разів більше ніж є насправді.
Позивач вважає дії відповідача щодо визначення вартості послуги на видачу технічних умов та на визначення вартості повірки лічильника позивача, зрив представниками відповідача пломби з лічильника споживача, ігнорування відповідачем звернень щодо заміни старого лічильника на новий, встановлення обов`язків щодо отримання технічних умов на вже приєднаний до водопостачання та водовідведення об`єкт (коли обов`язок щодо отримання технічних умов законом встановлено тільки для тих, хто вперше приєднується до системи водопостачання та водовідведення), незаконне визнання відповідачем Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2015 р., укладеним між ОСОБА_1 та КП «Білгород-Дністровсьводоканал» недійсним, є агресивною підприємницькою практикою. 
Щодо позовної вимоги про стягнення з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» у відшкодування моральної шкоди 200 000,00 грн., апелянт зазначає наступне.
Позивач є пенсіонером, людиною похилого віку, якому важко пересуватися. Під загрозою штрафів та відключення від водогону, разом зі своєю жінкою, також пенсіонеркою, яка дуже злякалася наслідків неправомірних дій відповідача, був вимушений в спеку, втрачаючи свідомість, ходити і їздити в громадському транспорті, приділяти значну частину уваги на вирішення даної проблеми. Багаторазово звертався до Відповідача, як усно так і письмово, збирав довідки і т. п.. Крім того, позивач, як людина похилого віку і яка знаходиться в групі ризику під час сплеску захворюваності на COVID-19, внаслідок неправомірних дій відповідача ризикував не тільки своїм життям, а і життям близьких йому людей. 
Після рішення суду позивач тиждень хворів.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі - 12 848,00 гривень, апелянт зазначає наступне.
Діями відповідача позивачу були нанесені значні матеріальні та моральні збитки. Позивач, під загрозою визнання договору недійсним та отримання загрози від відповідача щодо настання відповідальності за самовільне підключення до системи водопостачання, не дивлячись на наявність Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 21.03.2021 р., отримав сильний стрес. 
Перспектива вчинення дій із замовлення технічних умов, нового підключення до системи водопостачання та водовідведення, з будівництва нового оглядового колодязя, прокладання труб, з укладання нового договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення і т. п. тягне за собою витрати часу та психологічне навантаження. Так як позивач пенсіонер, інвалід 2 групи і грошей на адвоката у нього немає, йому довелося вивчати Закони України, писати скарги, вести переговори з працівниками відповідача і т. п.. Тобто, часу на іншу роботу у нього не було. Виходячи із чого, як на думку позивача, необхідно зобов`язати відповідача виплатити позивачеві середню зарплату за червень 2021 року по Одеській області - 12 848 гривень (взято із відкритих джерел).
В уточненій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що з оскаржуваним рішенням не згоден, вважає його незаконним, прийнятим без повного дослідження фактичних обставин, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що судом першої інстанції не були враховані обставини, що мають важливе значення для вірного вирішення справи.
Так суд першої інстанції помилково встановив, що відповідачем було доведено факт самовільного приєднання позивача до систем централізованого питного водопостачання та/або централізованого водовідведення, у зв`язку з чим відповідачем було виконано розрахунок, який відображений у повідомленні на оплату послуг водопостачання позивача ОСОБА_5 .. 
Місцевим судом не було прийнято до уваги ту обставину, що між відповідачем та позивачем вже був укладений Договір про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення від 15.03.2015 року, відповідно до п. 26 якого даний договір був укладений на 5 років та набрав чинності з дня його укладення. Пунктом 26 передбачено, що договір вважається щороку продовжений, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду.
Судом було хибно застосовано пункт 6 Розділу 4 Правил, оскільки він регулює за своїм змістом інші відносини, а саме - з приводу оплати комунальних послуг у випадку самовільного приєднання до системи. 
У даному випадку підлягав застосуванню судом п. 23 Розділу 3 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення і типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджений Постановою КМУ від 5 липня 2019 р. № 690, яким передбачено, що у разі виходу з ладу або втрати вузла комерційного обліку до відновлення його роботи або заміни ведення комерційного обліку здійснюється розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців (якщо попередніх місяців нараховується менш як 12, за фактичний час споживання послуги, але не менш як 15 діб). 
З огляду на вищевикладене, як на думку позивача, можна дійти до висновку, що відповідачем було неправомірно проведено розрахунок оплати комунальних послуг, у зв`язку з чим даний розрахунок підлягає перерахуванню.
Таким чином, відповідач всупереч вимог чинного законодавства, неправомірно відмовив позивачу у встановленні вузла комерційного обліку, що був придбаний самостійно останнім. Судом першої інстанції не було прийнято до уваги дані обставини та не надано жодної правової оцінки. 
Крім того, місцевим судом не було взято до уваги та не надано жодної оцінки твердженням позивача про відсутність необхідності розробляти технічні умови для підключення до системи центрального водопостачання (а. с. 133 – 141, 155 – 158 зворотна сторона).

2.8 Узагальнені доводи інших осіб, які приймають участь у розгляді справи в апеляційному суді

У відзиві на апеляційну скаргу КП «Білгород-Дністровськводоканал» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Доводи відзиву на апеляційну скаргу є відображенням доводів викладених відповідачем у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив на позов.
Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, щодо предмета спору – Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, Департамент Економічного розвитку Одеської міської ради не скористались правом надання пояснень на апеляційну скаргу.

2.9 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху (а. с. 148 – 148 зворотна сторона). 
На виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху апелянтом подано до суду заяву, якою усунуто зазначені в ухвалі недоліки (а. с. 161 – 169).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 березня 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 (а. с. 170 – 170 зворотна сторона).
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28 березня 2022 року розгляд справи призначено на 23.06.2022 року на 15:30 год. (а. с. 177).
22.06.2022 року на адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від представника Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про участь в судовому засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.06.2022 року у задоволенні клопотання представника Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовлено.
23 червня 2022 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. 
Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, період знаходження справи на розгляді в апеляційному суді, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, викладення правової позиції сторін у заявах по суті справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, наявність клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина
3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Позивач ОСОБА_1 є власником ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування ВМК №101187 від 26.09.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори Кушнір І.В..
21 березня 2015 року між сторонами був укладений Договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення терміном на 5 років.
Відповідно до Припису, надісланого позивачу ОСОБА_1 , його було попереджено про необхідність в термін до 26.08.2021 року забезпечити повірку лічильника.
Згідно Акту про фактичне споживання послуг водопостачання та водовідведення, особистий рахунок 507079, було зафіксовано, що пломба №12313035 на лічильнику №КВ-2,5 номер хх4833 зірвана. Позивачем ОСОБА_1 було зроблено запис у цьому акті: «Не згоден! Вони зірвали пломбу самі».
Актом №13 від 22.09.2021 року про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування було зафіксовано самовільне приєднання позивача ОСОБА_1 до мережі централізованого водопостачання/централізованого водовідведення.
Також в Акті від 22.09.2021 року було зафіксовано зрив пломби лічильника води та відсутність технічних умов на водопостачання у позивача.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з вимогами щодо підключення його до мереж водопостачання та вирішення конфліктної ситуації, яка виникла між сторонами.
Окрім того, в матеріалах справи наявні копії Актів про фактичне споживання послуг водопостачання та водовідведення за особистим рахунком позивача ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 15.09.2021 року та 22.09.2021 року.
Згідно повідомлення про оплату послуг водопостачання за вересень 2021 року, позивачем ОСОБА_1 було споживано 114 кубів води, на загальну суму - 1 969,92 грн..
Згідно тарифів на додаткові послуги, які надаються КП «Білгород-Дністровськводоканал», затверджених рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 07.03.2019 року №74, вартість технічного обслуговування та повірки водолічильника діам. 15 мм. для населення з ПДВ становить – 168,20 гривень, вартість технічного обслуговування та повірки водолічильника діам. 25 мм. для населення з ПДВ становить – 242,82 гривень.
Відповідно до службової записки співробітника КП «Білгород-Дністровськводоканал» ОСОБА_6 від 10.08.2021 року, в період з 01.01.1990 року на час її складення, технічних умов на підключення до мереж водопостачання за адресою - АДРЕСА_1 не видавалось.

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.
Частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів частково не погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції. 

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Зі змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, складений співробітниками КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 , носить виключно інформативний характер про виявлення самовільного підключення до системи водопостачання. Він є письмовим доказом фіксації виявленого порушення Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, який враховується у подальшому під час прийняття рішення уповноваженою особою з приводу притягнення конкретної особи до юридичної відповідальності у межах встановлених обставин з урахуванням встановленої процедури звернення.
Разом з тим, оскаржуваний позивачем Акт не є рішенням уповноваженої посадової особи відповідача, оскільки є лише письмовим документом, який оцінюється судом під час розгляду даної справи в порядку ст. 89 ЦПК України.
За вказаних обставин, місцевий суд дійшов до вірного висновку про те, що з урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред`явлення позову про визнання недійсним Акту про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, який складений співробітниками відповідача КП «Білгород-Дністровськводоканал» недійсним, так як складений акт про виявлене порушення є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення обстеження, тому оскарження як дій лише факту складання такого акту, який не встановлює для споживача будь-яких обов`язків і є різновидом претензії, не передбачено чинним законодавством як спосіб захисту прав.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності задоволення вимоги позову про визнання вказаного Акту недійсним зводяться до невірного тлумачення позивачем норм діючого цивільного судочинства, а отже є безпідставними.
Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У договорах за участю фізичної особи – споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку (стаття 630 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» на виконавця комунальної послуги покладено обов`язок підготувати та укласти з споживачем відповідний договір про надання послуг з дотриманням умов їх виконання згідно з типовим договором.
Згідно зі ст. 12 Закону надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.
Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Стаття 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачає, що виконавець комунальної послуги, який займає монопольне становище на ринку, за наявності у нього технічних можливостей надання комунальної послуги не вправі відмовити в укладенні відповідного договору споживачеві чи іншій особі, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, якщо інше не передбачено законом.
Договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.
З пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.
Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.
Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.
Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.
Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до вірних висновків про те, що не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів позивача  ОСОБА_1  позовна вимога щодо визнання дійсним договору постачання, укладеного між сторонами 21.03.2015 року, адже термін цього договору, а саме 5 років вже сплив та відновлення порушеного права позивача можливе лише шляхом зобов`язання відповідача як єдиного надавача послуг водопостачання на ринку у м. Білгород-Дністровський, укласти з позивачем типовий договір на новий термін.
Апеляційний суд також не вбачає за можливе задоволення вимоги позову щодо зобов`язання Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення за період з 26.07.2021 року і до часу встановлення нового засобу обліку з урахуванням середнього споживання питної води протягом попередніх 12 місяців, оскільки, станом на момент перегляду оскаржуваного рішення апеляційним судом, відсутня дата встановлення такого нового засобу обліку. 
Крім того, до прийняття порядку, яким мала бути встановлена процедура взяття на абонентський облік, а також здійснений перегляд інших нормативно-правових актів протягом 6 місяців з дня опублікування Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» (02 серпня 2017 року), діяли Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі – Правила).
Пунктом 29 Правил передбачено, що споживач має право зокрема на: установлення квартирних засобів обліку та взяття їх на абонентський облік; періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку.
Пунктом 31 Правил передбачено, що виконавець зобов`язаний зокрема контролювати установлені міжповіркові інтервали, проводити періодичну повірку квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж.
Доводи відповідача про відсутність у нього обов`язку встановлювати придбаний позивачем (споживачем послуг з водопостачання та водовідведення) лічильник є хибними.
Згідно п. 8 Наказу від 09.08.2018 року «Про затвердження Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнанням інженерних систем для забезпечення такого обліку» на вимогу власника (співвласників) будівлі оператор зовнішніх інженерних мереж встановлює вузол комерційного обліку, придбаний власником (співвласниками).
Для встановлення оператором зовнішніх інженерних мереж вузла (вузлів) комерційного обліку, придбаного(их) власником (співвласниками) будівлі самостійно, власник (співвласники) будівлі повідомляє(ють) письмово оператора зовнішніх інженерних мереж про тип засобу вимірювальної техніки вузла комерційного обліку, перелік та характеристики складових частин вузла комерційного обліку, відомості про уповноваженого представника власників (співвласників) будівлі, засоби зв`язку з ним та надає(ють) копію супровідної документації до засобу вимірювальної техніки.
Протягом п`яти робочих днів з дня отримання такого повідомлення оператор зовнішніх інженерних мереж повідомляє дату огляду місця встановлення вузла комерційного обліку.
Після огляду місця встановлення вузла комерційного обліку оператор зовнішніх інженерних мереж та власник (співвласники) будівлі визначають дату встановлення вузла комерційного обліку, про що складають протокол узгодження умов встановлення. У разі виявлення невідповідності вузла комерційного обліку (його складових) характеристикам, зазначеним у повідомленні про намір встановити вузол (вузли) комерційного обліку, зокрема невідповідності засобу вимірювальної техніки вузла комерційного обліку вимогам Технічного регламенту засобів вимірювальної техніки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2016 року № 163, у тому числі щодо класу точності, оператор зовнішніх інженерних мереж має право відмовити в установленні такого вузла комерційного обліку.
Матеріали справи не містять відомостей щодо виконання позивачем вимог вищевказаного п. 8 вказаного Наказу від 09.08.2018 року, а тому апеляційний сул погоджується з доводами відповідача про безпідставність позовної вимоги щодо зобов`язання Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» встановити придбаний ОСОБА_2 засіб обліку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та здійснювати нарахування за водокористування та водовідведення на підставі показів нового встановленого засобу обліку.
Суд апеляційної інстанції також вважає за необхідне зазначити про те, що позивач не позбавлений права у порядку п. 8 вказаного Наказу від 09.08.2018 року звернутись до відповідача з відповідною вимогою і у разі додержання таких вимог щодо звернення позивачем, Комунальне підприємство «Білгород-Дністровськводоканал» має здійснити заходи щодо встановлення придбаного позивачем (споживачем послуг з водопостачання та водовідведення) лічильника.
Між тим, суд першої інстанції дійшов невірного висновку щодо необхідності відмови у задоволені іншої вищевказаної позовної вимоги немайнового характеру, з огляду на наступне.
Так, позивач зазначає про те, що подальше переукладання Комунальним підприємством «Білгород-Дністровськводоканал» з ОСОБА_1 Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 , у новій редакції на новий строк не потребує розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровсводоканал».
Апеляційний суд погоджується з такими доводами позивача.
Заперечуючи проти вказаних доводів позову, відповідач зазначає про самовільне, за відсутності розроблених технічних умов приєднання позивачем до мереж водопостачання про що матеріали справи містять Акт № 13 від 22.09.2022 р..
Як зазначалось вище, Акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, складений співробітниками КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо приватного будинку за адресою - АДРЕСА_1 є письмовим доказом, який оцінюється судом під час розгляду даної справи в порядку ст. 89 ЦПК України.
Згідно п. 4 розділу IV Наказу від 27.06.2008 року «Про затвердження Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України», діючого на момент начебто самовільного приєднання позивачем до мереж водопостачання, факт самовільного приєднання до систем централізованого питного водопостачання та/або централізованого водовідведення згідно з пунктами 1, 2 цього розділу фіксується представником виконавця послуги з централізованого водопостачання / централізованого водовідведення за участю споживача, який самовільно приєднався до цих систем, про що складається акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування.
Якщо споживач відмовляється підписати акт, він підписується представником виконавця послуги з централізованого водопостачання / централізованого водовідведення та не менше ніж двома свідками з обов`язковим зазначенням їх персональних даних; при цьому в акті робиться відповідний запис про таку відмову.
Вищевказаний Акт про виявлення самовільного приєднання та/або самовільного користування від 22.09.2021 року, містить незгоду позивача щодо його відомостей, відсутність підпису останнього. Такий Акт не було підписано двома свідками, як це зазначено у п. 4 розділу IV вказаного Наказу від 27.06.2008 року, а тому апеляційний суд вважає такий Акт неналежним доказом щодо самовільного приєднання позивачем до мереж водопостачання.
Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що позивач тривалий час отримував послуги з центрального водопостачання, на його ім`я був відкритий особовий рахунок.
За відсутності належних, допустимих доказів щодо самовільного приєднання позивачем до мереж водопостачання, апеляційний суд не вбачає вимогу позивача щодо переукладання відповідачем з ОСОБА_1 . Договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення приватного будинку такою, що потребує додаткового розроблення технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення КП «Білгород-Дністровськводоканал».
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає за необхідне визнати незаконними дії співробітників КП «Білгород-Дністровськводоканал» щодо вимог до ОСОБА_1 про надання останнім розроблених технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення.
Щодо вищевказаних вимог позову майнового характеру, а саме - про стягнення матеріальної та відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Апеляційний суд не вбачає підстав для стягнення матеріальної шкоди, завданої діями/бездіяльністю співробітників КП «Білгород-Дністровськводоканал» відносно позивача.
Доводи позову в цій частині є такими, які на увагу суду не заслуговують, оскільки зводяться до припущень, невірного тлумачення позивачем норм діючого законодавства.
Щодо вимоги про стягнення відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд приходить до висновку про те, що неправомірними діями відповідача до ОСОБА_4 щодо переукладення договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення за умови розроблення та надання технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення будинку позивачу завдано моральної шкоди у вигляді душевних хвилювань, необхідності додаткових витрат для відновлення становища. Разом з тим, заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є явно завищеним. Тому, виходячи з принципу розумності і справедливості, враховуючи глибину душевних хвилювань, тривалість порушення прав споживача, колегія суддів вважає необхідним стягнути з КП «Білгород-Дністровськводоканал» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі – 1 000 грн..

3.5 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 є доведеною частково, а тому вона підлягає частковому задоволенню.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо законності вимог до ОСОБА_1 про надання останнім розроблених технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення, стягнення моральної шкоди, мотиви суду про відмову в задоволенні вимог позову про зобов`язання встановити придбаний ОСОБА_2 засіб обліку, зобов`язання провести розрахунок за спожите водопостачання та водовідведення, стягнення матеріальної шкоди, не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову, за вищевказаного обґрунтування.

3.6 Розподіл судових витрат

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 виданого Пенсійним фондом України 28.10.2020 року (Т. 1, а. с. 27).
Отже, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору.
Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою – підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою – підприємцем становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2021 року – становить 2 189 гривні.
Отже, з урахуванням вищевказаного, ставка судового збору, яка підлягала сплаті позивачем на дату подання позовної заяви складала – 7 253,60 грн. із розрахунку - 7 253,60 грн. = 875,60 грн. х 5 (5 позовних вимог немайнового характеру) + 875,60 грн. (1 вимога позову майнового характеру про стягнення матеріальної шкоди) + 2 000 грн. (1 вимога позову майнового характеру про стягнення моральної шкоди).
На підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України, з КП «Білгород-Дністровськводоканал» підлягає стягненню на користь держави судовий збір пропорційно розміру задоволеним позовним вимогам у розмірі – 885,60 грн. = 875,60 грн. (1 задоволена вимога немайнового характеру) + 10 грн. (2 000 грн. х 0,5%).

3.7 Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 січня 2022 року – скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» про захист прав споживачів, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.

Вимоги Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» до ОСОБА_4 щодо переукладення договору про надання послуг з водопостачання та водовідведення за умови розроблення та надання технічних умов на підключення до системи центрального водопостачання та водовідведення будинку за адресою - АДРЕСА_1 - визнати протиправними.

Стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» (Код ЄДРПОУ 20937068) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) відшкодування моральної шкоди у розмірі – 1 000 (одна тисяча) грн.. 

В решті позовних вимог – відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.

Стягнути з Комунального підприємства «Білгород-Дністровськводоканал» (Код ЄДРПОУ 20937068) в дохід держави судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у сумі – 885 (вісімсот вісімдесят п`ять) грн. 60 коп..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний тест постанови складений 07 липня 2022 року

Головуючий суддя:                                 А. П. Заїкін

Судді:                                                  С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе