ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"31" травня 2022 р.                               Справа№ 910/2988/21
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Разіної Т.І.
суддів:            Іоннікової І.А. 
          Тарасенко К.В. 
 
Розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Івентранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі  №910/2988/21 (суддя Мандриченко О.В, м. Київ) 

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсеналець»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Івентранс»
про стягнення 41 213,86 грн,

За результатами розгляду апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд,-

                                        ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсеналець» (далі -позивач/ПрАТ «СК «Арсеналець») звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Івенрайс" (далі - відповідач/ТОВ «Івенрайс»), в якому просить стягнути з відповідача 41 213,86 грн.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що до позивача в силу закону перейшло право регресної вимоги до відповідача у зв`язку з виплатою страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини водія відповідача.
          
        Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення
Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі №910/2988/21 в задоволенні позовних вимог ПрАТ «СК «Арсеналець» до ТОВ «Івентранс» про стягнення 41 213,86 грн задоволено повністю.
Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як власник транспортного засобу, водій якого визнаний винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, про що свідчить постанова Попілянського районного суду Житомирської області, є відповідальним за відшкодування позивачу понесених ним витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, відповідно до пп. «в» п.38.1.1 ч. 38.1    ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись із прийнятим рішенням, ТОВ «Івентранс» (далі - скаржник) звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі №         910/2988/21 повністю та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована ТОВ "Івенрайс" порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права, зокрема, - ст.1187 Цивільного кодексу України.
Скаржник зазначає, що постановою Попілянського районного суду Житомирської області від 18.12.2017 року у справі № 288/1432/17 ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого    статтею 122-4 КУпАП України    то відповідати за позовом повинен гр. ОСОБА_1 , оскільки гр. ОСОБА_1 не перебуває у трудових відносинах з відповідачем, а ТОВ "Івенрайс" є лише власником транспортного засобу і не може нести відповідальність за дії третіх осіб. Відтак, заявник апеляційної скарги  вважає, що ТОВ "Івенрайс" є неналежним відповідачем у даній справі.
Також скаржник зазначає, що позивачем було невірно визначено суму заподіяної шкоди без застосування коефіцієнту фізичного зносу, оскільки, згідно із п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю.
Крім того, також не погоджується із розподілом витрат на правничу допомогу, оскільки розмір таких витрат має бути документально підтверджений, співрозмірним. Однак, позивач не надав обґрунтованого розрахунку витрат на професійну правничу допомогу, чого не було враховано місцевим господарським судом при розподілі витрат на правничу допомогу.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
20.12.2021  від позивача через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу,    у якому останній просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а  рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021  у справі №910/2988/21- без змін.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Івенрайс" указував на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.     
Позивач вказує на те, що згідно із п.38.1. cm. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) передбачено, що «Страховик після виплати страхового відшкодування мас право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо- транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди».
В даному випадку Позивач маг право зворотної вимоги до Апелянта згідно п. 38.1 ст. 38 Закону, адже водій ОСОБА_2 залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Тобто Позивач не подав позов до Апелянта про відшкодування шкоди у зв`язку з тим, що Апелянт є роботодавцем ОСОБА_2 , а подано позов у зв`язку із тим, що  скаржник є страхувальником позивача, а ОСОБА_2 залишив місце ДТП.
Також скаржник зазначає, що 13.04.2021 року (вих. № 13042021-69029) була подана заява до суду та надіслана копія відповідачу про надання доказів на підтвердження розміру судових витрат, а саме професійної правничої допомоги в розмірі 9 000 00 грн, в додатках якої містився Акт виконаних робіт адвокатом, в якому детальному розписувалися виконані роботи по даній справі.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до         протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2021 апеляційну скаргу ТОВ «Івентранс» у справі №         910/2988/21 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Іоннікова І.А., Тарасенко К.В.
Апеляційна скарга ТОВ «Івентранс» подана безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.10.2021 відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги         або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою ТОВ «Івентранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 910/2988/21. 
25.10.2021 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/2988/21.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.11.2021 у справі № 910/2988/21 апеляційну скаргу ТОВ «Івентранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі № 910/2988/21 залишено без руху.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.12.2021 відкрито апеляційне провадження у справі № 910/2988/21;  розгляд апеляційної скарги ТОВ «Івентранс» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі № 910/2988/21 вирішено  здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

 Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як убачається із матеріалів справи, 05.08.2017    року між ПРАТ  "СК"Арсенал страхування" та ТОВ  «Інвенрайс»        було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/7794949, згідно якого позивач взяв на себе зобов`язання відшкодувати шкоду, заподіяну третім особам внаслідок дорожньо- транспортної пригоди внаслідок експлуатації транспортного засобу «DAF», д/н НОМЕР_1 .
28.11.2017                    року в Житомирській області в с. Парапси, вул. Шевченка, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «DAF», д/н /н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , та причепа «ЕХО», д/н НОМЕР_2 .
Відповідно до Постанови Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.12.2017 року по справі № 288/1432/17 вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення    Правил дорожнього руху    України водієм автомобіля «DAF», д/н /н НОМЕР_1 , під керуванням   ОСОБА_2 .
13.02.2018  на адресу позивача надійшла заява про виплату страхового відшкодування від ПAT    СК    «Універсальна», страховика причепа «ЕХО», д/н д/н НОМЕР_2 , який був пошкоджений у зв`язку із ДТП, яка сталася 28.11.2017 року. 
Відповідно до Рахунку № SK-1708283 від 29.11.2017 року вартість ремонту причепа «ЕХО», д/н НОМЕР_2 , становить 41 213,86 грн.
Позивач здійснив виплату страхового відшкодування ПАТ «СК «Універсальна» у розмірі 41 213,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 993046 від 26.04.2018 року.
Судом встановлено, що відповідно до довідки про ДТП власником автомобіля «DAF», д/н д/н НОМЕР_1 , є  ТОВ «Івенрайс».
З урахуванням наведеного позивач вважає, що оскільки ним здійснено виплату страхового відшкодування на користь страховика потерпілої особи та постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.12.2017 року по справі № 288/1432/17, яка набрала законної сили встановлено факт порушення ОСОБА_2  п.п. 2.1 а, 13.1 ПДР    України та встановлено, що ОСОБА_2 на місці дорожньо-транспортної пригоди не залишився, чим вчинив правопорушення, передбачене    ст. 122-4 КУпАП, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, як власника транспортного засобу про стягнення 41 213,86 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції,обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга   відповідача не підлягає задоволенню,  а рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі №910/2988/21 не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) регулює    Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»    (далі - Закон).
Відповідно до    ст. 1 Закону України «Про страхування»    страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Згідно із п.1    ст.352 Господарського кодексу України    страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб`єктів господарювання (страховиків), пов`язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених    законом    чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2    ст. 11 ЦК України    цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
У відповідності зі    ст. 979 Цивільного кодексу України    за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно з положеннями    ст. 980 Цивільного кодексу України    предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать    закону    і пов`язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).
Частиною 1    ст. 16 Закону України «Про страхування»    встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку    здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати    допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Страховим випадком, у відповідності до ч.2    ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Згідно п. 3    ст. 20 Закону України «Про страхування»    страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.
Страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник (ст.9 вказаного Закону).
Статтею 27 Закону України «Про страхування»    та    статтею 993 Цивільного кодексу України    визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) вказано, що згідно зі    ст. 993 ЦК України    та    ст.27 Закону України «Про страхування»    до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Окрім того, суд зазначає, що суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку.
Судом встановлено, що транспортний засіб, яким керував водій ОСОБА_2 належить відповідачу, дані обставини підтверджуються довідкою №6676/217/01-2017  про дорожню-транспортну пригоду від 26.12.2017
Отже, страхувальником транспортного засобу, яким керував ОСОБА_2  є відповідач.
Відповідно до    ст.5 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"    об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим    Законом    порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. (п.22.1    ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").
Як зазначалось вище, позивач сплатив страхове відшкодування в сумі 41 213,86 грн, що підтверджується платіжним дорученням № 993046 від 26.04.2018 року.
Постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.12.2017 року по справі № 288/1432/17 вказана дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення    Правил дорожнього руху    України водієм автомобіля «DAF», д/н /н НОМЕР_1 , під керуванням   ОСОБА_2 , останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбачених     ст. 122-4 КУпАП.
Відповідно п.п. «в» п. 38.1.1 п.38.1    статті 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"    страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду    якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди чи відмовився від проходження відповідно до встановленого порядку огляду щодо стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, або вжив алкоголь, наркотики чи лікарські препарати, виготовлені на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником).
Отже, зазначена норма не вказує про обов`язковість звернення страховика    до водія забезпеченого транспортного засобу, оскільки передбачає у випадках якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, наявність у страховика права на пред`явлення регресного позову за його вибором або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.
З урахуванням наведеного, судова колегія прийшла до висновку, що твердження  скаржника про те, що постановою Попільнянського районного суду Житомирської області від 18.12.2017 року у справі № 288/1432/17, саме водія ОСОБА_2  
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відтак,  скаржник є не належним відповідачем у даній справі, судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки відповідно до норм    Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"    саме на страховика покладено право вибору подачі регресного позову або до страхувальника, або до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду    якщо водій після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Отже, позивач    в даному випадку, на підставі діючого законодавства, скористався таким правом та звернувся до відповідача, як страхувальника та власника транспортного засобу, з позовом про стягнення збитків в порядку регресу.
Як встановлено судом, водій забезпеченого транспортного засобу після вчинення дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди, тобто до позивача, в силу приписів закону, перейшло право регресної вимоги до такого водія або страхувальника, яким є відповідач.
На відміну від суброгації у страхових відносинах, де право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.
Це виходить із змісту статей 559 та 1191    Цивільного кодексу України, згідно яких зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Зважаючи на зміст наведених норм    Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.
В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом    статті 993 Цивільного кодексу України    і    статті 27 Закону України "Про страхування", йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.
При цьому, при суброгації у страхових відносинах деліктне зобов`язання продовжує існувати та відбувається лише заміна кредитора - право вимоги переходить від потерпілої особи до страховика.
При регресі - право вимоги (регресу) виникає у третьої особи після виконання такою особою обов`язку боржника та, відповідно, припинення основного (деліктного) зобов`язання та виникнення нового (регресного) зобов`язання.
Таким чином, в спірних відносинах до позивача перейшло саме право регресу, а не суброгації, тому доводи відповідача судом не враховуються.
Судом достовірно встановлено, що позивач здійснив страхове відшкодування потерпілій особі внаслідок ДТП, винним у вчиненні якого було визнано водія забезпеченого транспортного засобу, який, в свою чергу зник з місця ДТП, тобто у позивача, в силу приписів    ст. 38 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"    виникло регресне право вимоги до відповідача.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає позовні вимоги в стягненні 41 213,86 грн  єобґрунтованими, правомірними та такими, що підставно стягнені судом першої інстанції з відповідача в порядку регресу.
За таких обставин, враховуючи розмір права регресної вимоги, яке перейшло до позивача, суд дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний відшкодувати позивачу 41         213,86 грн.
Щодо витрат на правничу допомогу заявлених суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3         статті 2 зазначеного Кодексу).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (ст. 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст. 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (ст. 129 ГПК України ).          
Згідно із         ст. 123 зазначеного Кодексу          судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин 1, 2         ст. 126 ГПК України         витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5         ст. 126 ГПК України).
У розумінні положень ч. 5     ст. 126 ГПК України     зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4 ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього     Кодексу    визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до ч. 5    ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4         ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9     статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України         суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що у абз. 3 пункту 6.5 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 зазначено, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Суд враховує те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає позицію щодо юридичного терміну "фактично понесені" витрати на правову допомогу, згідно з якою в ситуації, коли заявник ще не сплатив адвокатський гонорар, але він має сплатити його згідно із договірними зобов`язаннями на користь особи, яка представляла заявника протягом провадження у Європейському суді з прав людини, має право висувати вимоги щодо сплати гонорару згідно з договором. Відповідно Суд вважає витрати за цим гонораром "фактично понесеними". З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Тогджу проти Туреччини", заява № 27601/95, п. 158, від 31 травня 2005 року; "Начова та інші проти Болгарії", заяви №№ 43577/98 і 43579/98, п. 175, ECHR 2005 VII; "Імакаєва проти Росії", заява № 7615/02, ECHR 2006 XIII; "Карабуля проти Румунії", заява № 45661/99, п. 180, від 13 липня 2010 року; "Бєлоусов проти України", заява № 4494/07, п. 116, від 07 листопада 2013 рок
Згідно з ч. 8         ст. 129 ГПК України         розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При цьому,  місцевим  господарським судом встановлено, що позивачем дотримані вимоги ч. 8 ст. 129  Господарського процесуального кодексу України, а саме:
- позивачем здійснено звернення до суду із заявою про компенсацію здійснених ним витрат на професійну правничу допомогу;
- докази понесення витрат пов`язаних із розглядом справи, а саме понесені позивачем        витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн. підтверджені: договором про надання правової допомоги від 11.01.2019 № 110119, актом виконаних робіт від 24.03.2021, копією платіжного доручення № 16544461 від 30.03.2021 на суму 9         000,00 грн.
Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн, колегія суддів вважає, що відображена у них інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає документам та інформації, що містяться у матеріалах судової справи.
Як вже зазначалось вище,  відповідно до ч..ч. 5, 6    ст. 126 ГПК України , у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що відповідачем заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката не надавались.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої         статті 126 ГПК України         можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях         статті 627 Цивільного кодексу України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у         статті 43 Конституції України.
Враховуючи те, що місцевим господарським судом позов було задоволено повністю, суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції, що заявлена до стягнення сума витрат є цілком обґрунтованою.

Мотиви прийняття або відхилення аргументів, викладених скаржником у апеляційній скарзі
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям. Таких доказів або обґрунтувань, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, відповідач не надав.
Колегія суддів враховує, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (див. висновок викладений у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 ).
Суд апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника зводяться до незгоди із заявленим позивачем розміром витрат на правову допомогу, що по своїй суті є заявою про зменшення таких витрат. Однак, оскільки відповідної заяви, з наведенням відповідних розрахунків ТОВ «Івентранс» подало до суду першої інстанції, викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть братись до уваги.
Апеляційним господарським судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо невірно визначеної позивачем суми заподіяної шкоди без застосування коефіціенту фізичного зносу, оскільки, згідно п. 7.38 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів коефіцієнт фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує: 5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД; 7 років - для інших легкових КТЗ; 3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД.
Інші доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків місцевого господарського суду, викладених в оскаржуваному рішенні.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ч. 2 ст. 86 ГПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною 1 ст. 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Також, відсутні підстави для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду в розумінні ст. 277 ГПК України, з викладених в апеляційній скарзі обставин.  
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд зазначає, що рішення місцевого господарського суду прийняте з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм матеріального  та процесуального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі №910/2988/21, та, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Івентранс» є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Розподіл судових витрат
Оскільки цією постановою суд апеляційної інстанції не змінює рішення та не ухвалює нового, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється, а витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі №910/2988/21 покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 8, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,-

                                        ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Івентранс» залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 08.09.2021 у справі                         №910/2988/21 залишити без змін.
3. Матеріали справи повернути до Господарського суду  міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Т.І. Разіна 

Судді                                                                                І.А. Іоннікова

                                                                                К.В. Тарасенко