ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/14983/20	Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/76/22 	Доповідач - Дикун С.І.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2022 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Дикун С.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Шевчук Г. М., 
з участю секретаря - Дідух М.Є. 
                                       учасників справи: представників релігійної                                                 організації “Спасо-Преображенський монастир                                                 Української Греко-Католицької Церкви” Ходюк                                         К.М., Хаварівського У.Б.,
                                       представника відповідача - позивача 
                                       Осадчук С.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/14983/20 за апеляційною скаргою релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року, у справі за позовом релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користування приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст рішення складено 06 серпня 2021 року,-
В С Т А Н О В И В:
       
       У вересні 2020 року релігійна організація “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” (далі — монастир) звернулася в суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користуванням приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
       В обґрунтування позовних вимог монастир посилається на те, що на підставі свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року, виданого Тернопільським бюро технічної інвентаризації, позивач є власником будинку АДРЕСА_1 . 
       Рішенням Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 р. № 133, на підставі якого видано свідоцтво, монастирю Св. Теодора Студита, який пізніше перейменований в релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви», передано у власність вказані будівлі саме для культових потреб монастиря. Культова будівля релігійної організації спеціально призначена для задоволення релігійних потреб громадян: проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших і практики відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації.
       Вказує, що будівлі монастиря не є житловими спорудами, а являють собою цілісний монастирський комплекс, що складається з келій і храму, які є нероздільними, про що виразно свідчить технічна документація монастиря. Таким чином, приміщення з якого монастир просить виселити відповідача-позивача не можна розглядати в контексті "концепції житла" у світлі принципів статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод.
       Спеціальні місця, в яких проживають черниці називаються келіями, які є, насамперед, місцем молитви. Проживання черниць в будівлі монастиря є складовою внутрішніх настанов чернечої інституції. 
       Від 1999 року в будівлі за адресою АДРЕСА_1 за згодою власника проживала жіноча спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці. Спільнота сестер смт.Великі Бірки формувалася під опікою та духовним проводом ОСОБА_2 . Теодора Студита (юридичної особи, що за видом релігійних організацій відповідно до статті 7 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації” є монастирем) та у подальшому розвинулася в жіночий монастир Введення у Храм Пресвятої Богородиці, як інститут єпархіального права.
       Жіночий монастир Введення у храм Пресвятої Богородиці засновано у 2004 р. як церковну «юридичну особу» відповідно до норм Кодексу Канонів Східних Церков (скорочено ККСЦ), без державної реєстрації та набуття статусу юридичної особи. Членом цього монастиря була ОСОБА_1 . Закон України “Про свободу совісті та релігійні організації” не забороняє релігійним організаціям діяти без державної реєстрації.
        ОСОБА_1 було виключено з членів колишнього монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці у зв`язку з його церковною ліквідацією (скасуванням) 02 квітня 2017 року. Колишній Монастир Введення в храм Пресвятої Богородиці, до якого належала ОСОБА_1 , з огляду на системні порушення монашої дисципліни і монаших правил, ігнорування розпорядженнями і вказівками єпархіального Єпископа та Верховного Архієпископа УГКЦ, був канонічно скасований Декретом ОСОБА_3 від 27.04.2017 р. Рішення про скасування монастиря 01.02.2019 р. затвердив ОСОБА_4 . З моменту канонічного скасування Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці ОСОБА_1 втратила членство (у розумінні ККСЦ - втратила приписку) в колишньому монастирі Введення у храм Пресвятої Богородиці. 
       Від 04.06.2020 р. в монастирській будівлі по АДРЕСА_1 за згодою власника проживає новоутворена чернеча інституція - Свято-Благовіщенська монаша спільнота, члени якої приписані до дому спільноти. Позивачка не є членом цієї чернечої інституції, не має церковної приписки до дому цього інституту, та згідно з церковним законодавством не має права перебувати в будівлі цієї монашої спільноти.
       05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” в якому просила зобов`язати релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення її до будинку та передачі дублікату ключів від нього. 
       В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилається на те, що прийшла до монастиря 19.04.2009 року. Постриг у рясу отримала 07.04.2011 року, а постриг у Малу схиму — 28.07.2013 року. Таким чином, у монашому стані перебуває понад 11 років. З 19 листопада 2013 року, як монахиня монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, проживає разом з іншими членами даного чернечого інституту за адресою АДРЕСА_1 - в місці, де знаходиться дім, до якого вона приписана і набула право користування ним. 
       Ніякого іншого тимчасового чи постійного житла не має. 
       05 травня 2017 року монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у ОСОБА_5 (у якому більша частина сестер має реєстрацію місця проживання). 
       Причина залишення - сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною ігуменею с. Теодосією ( ОСОБА_6 ) і незаконних діях владики ОСОБА_7 . 
        ІНФОРМАЦІЯ_1 с.Макарія, настоятелька, ( ОСОБА_8 ), с. Теодора, секретар, ( ОСОБА_9 ) прибули до Головного Дому монашої спільноти сестер і їх не впустили сестри. 
       01 лютого 2018 року позивачка з іншими робили спроби повернення до Головного Дому. Сестри понад годину часу провели під брамою, дзвонили у дзвінок, стукали і чекали - в результаті їм не відчинили. 
       15 травня 2020 року зробили чергову спробу повернення - нікого з сестер не допустили на територію. До них за браму вийшла с. Олександра ( ОСОБА_10 ) і повідомила, що «владика заборонив пускати сестер на територію». 
       28 серпня 2020 року вона в числі 15 сестер, що належать до монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці, вкотре прибули за місцем, до якого вони приписані. Оскільки вони вчергове були не допущені, навіть, на територію будинку, тому звернулися за допомогою до місцевого органу поліції. 
       Звертає увагу на концепцію «житла», яке визначено у практиці ЄСПЛ. 
       Зауважує, що позивач не навів належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів причин тривалої її відсутності як і не надав жодного аргументу, а лише обмежився положеннями закону, який врегульовує випадки припинення сервітуту - пункт 2, 4 частини першої статті 406 ЦК України. 
       Просить врахувати те, що: житлове приміщення за адресою АДРЕСА_1 є її єдиним житлом в Україні; вона не втратила інтерес до цього житла; тимчасова відсутність була викликана негуманним ставленням ігумені с.Теодосії ( ОСОБА_11 ), про що було доведено до відома єпископа ОСОБА_12 ; монастир змінив замки, чинив інші перешкоди щодо повернення до монашої обителі.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року в задоволенні позову релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користування приміщенням відмовлено.
       Зустрічний позов ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення задоволено.         Зобов`язано Релігійну організацію «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні житловим приміщенням що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів.
       Стягнуто з Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» в користь ОСОБА_1 840 грн. 80 копійок сплаченого судового збору.
       Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 вересня 2021 року виправлено описку в рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року у справі за позовом релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” до ОСОБА_1 про визнання особи такою що втратила право на користування приміщенням та зустрічним позовом ОСОБА_1 до релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням, а саме:
в абзаці першому рішення резолютивної частини рішення суду виключено слово “житловим”;
в абзаці другому резолютивної частини рішення замість слів “шляхом її вселення у вказаний будинок та передачі дублікату ключів” зазначено правильно “шляхом надання ОСОБА_1 постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення в будинку та передати дублікати ключів від воріт, вхідних дверей та займаної кімнати”.
       В апеляційній скарзі релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року та винести нове рішення яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі, а у задоволені зустрічного позову відмовити.
       В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції необґрунтовано, всупереч фактичним обставинам справи, прийшов до висновку про застосування до спірних правовідносин норм ЖК УРСР та безпідставно визначає, що будівлі по АДРЕСА_1 мають статус житлового приміщення. Об`єкт будівлі по АДРЕСА_1 .Бірки не належить до житлового фонду та використовується позивачем відповідно до мети його діяльності, яка визначається ст. 7 Закону України “Про свободу совісті та релігійні організації”.
       Вказує на те, що судом не встановлено, та не доведено ОСОБА_1 , що відповідачка мала конкретно визначену кімнату місця її проживання у спірному будинку і що в такому конкретному житловому приміщенні вона проживала тривалий час. Крім того, згідно інвентарної справи у спірній будівлі відсутні житлові кімнати, натомість зазначаються келії — спеціальні місця монастирської будівлі до яких приписані черниці. Порядок перебування черниць в монастирі регулюється законодавством про свободу совісті та діяльності релігійних організацій, внутрішніми настановами УГКЦ, у т. ч. Кодексом канонів Східних Церков (ККСЦ), а не ЖК Української РСР.
       Вважає, що висновок суду про те, що “факт розміщення житлових приміщень в будівлях релігійних організацій та призначених для культурних потреб, не впливає на правовий статус вказаних житлових приміщень” суперечить наведеним нормам права та виглядає, як втручання держави (в особі суду) в діяльність релігійної організації, оскільки позбавляє можливості позивача використовувати майно відповідно до його цільового призначення.
       Окрім того, вказує на те, що перебування на території монастиря особи, яка не є членом чернечої інституції позбавляє можливості власника використовувати приміщення за цільовим призначенням. Будівлі по АДРЕСА_1 .Бірки використовуються для культових потреб новоутвореної чернечої інституції - Свято-Благовіщенської монашої спільноти, члени якої приписані до дому спільноти. Таким чином, проживання у вказаній будівлі ОСОБА_1 , яка не є членом Свято-Благовіщенської монашої спільноти та взагалі звільнена з чернечого (монашого) стану, позбавляє можливості позивача на власні дії щодо даного майна. 
       Також відсутні відомості та докази того, що ОСОБА_13 28.08.2020 року зверталася до уповноваженої особи власника спірного приміщення про те, що їй чиняться перешкоди в користуванні приміщення. 
       Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
У судовому засіданні апеляційного суду представники апелянта - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви скарги.
Представник відповідачки-позивачки ОСОБА_1 адвокат Осадчук С.С. проти апеляційної скарги заперечила та суду пояснила, що жіночий монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці в якості юридичної особи зареєстрований не був, а тому посилання апелянта на те, що сторони є суб`єктами канонічного права є безпідставними. Фактично між сторонами виник звичайний житловий спір, який правильно вирішено судом.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
       Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не у повній мірі.
       За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Судом встановлено, що Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» зареєстрована як юридична особа, Ідентифікаційний код №24620256, засновник - релігійна організація «Тернопільсько-Зборівська Архиєпархія Української Греко-Католицької Церкви», відомості про юридичну особу включено 15.05.2007 року, про що свідчить витяг з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
       Відповідно до статуту релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви» (скорочено - Статут), який прийнято рішенням загальної ради Монастиря Святого Теодора Судита 19 червня 2017 року, зареєстрований в міністерстві культури, наказ № 835 від 31 серпня 2017 року, (попередня назва - монастир Святого Теодора Студита) є релігійною спільнотою монахів що живуть згідно правил східного членства. 
       У п. 1.13 Статуту вказано, що Монастир, як юридична особа користується правами та несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і цього статуту: володіє, користується та розпоряджається майном, що належить йому на праві власності, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов`язки, виступати стороною в суді, господарському та третейських судах має право вчиняти будь-які правочини, укладати договори, що не суперечать чинному законодавству, а також цьому статуту. 
       Відповідно до п.2.2 Статуту монахи монастиря проживають відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).
       11.10.2017 року проведено державну реєстрацію зміни найменування юридичної особи з монастир Св. Теодора Студита на «Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ».
       Згідно Грамоти Єпископа Тернопільського УГКЦ кир Михаїла Сабриги від 14 червня 1999 року засновано монашу жіночу спільноту Введення в Храм Пресвятої Богородиці з осідком у смт.Великі Бірки Тернопільської Єпархії, яку поручено духовній та матеріальній опіці її засновника ОСОБА_16 , Ігумена монастиря св.Теодора Студійського у с.Колодіївка (т.1 а.с.68).
       Згідно Грамоти Єпископа Тернопільсько-Зборівської Єпархії УГКЦ Михаїла в 2004 році в день св. Трьох Святителів надано благословення заснованому отцем Ігуменом Свято-Теодорівського монастиря Григорієм Планчаком у смт.Великі Бірки жіночому монастирю Введення в Храм Пресвятої нашої Богородиці і ОСОБА_17 (т.1 а.с.13).
       Жіночий монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці і ОСОБА_17 в якості юридичної особи зареєстрований не був.
       Внутрішні настанови діяльності УГКЦ встановлені Кодексом Канонів Східних Церков (ККСЦ), який проголошений 18 жовтня 1990 року апостольською конституцією «Священні канони», виданою папою Римським Іваном Павлом II, увійшов в силу 01 жовтня 1991 року.
       Вказаним Кодексом, а також іншими нормами канонічного права (зокрема, Типіконами) врегульовано порядок створення, діяльності, ліквідації (скасування) монастирів, обсяг прав та обов`язків ченців, як членів монашої спільноти, у тому числі й з приводу користування майном монастиря, порядок набуття та позбавлення монашого стану.
Відповідно до Канону 410 Глави І ККСЦ «Монахи та інші ченці», чернечий стан - це сталий спосіб життя у спільноті в якомусь інституті, затвердженому Церквою... 
       Монаший стан остаточно приймається через довічну професію, яка включає в собі три довічні обіти послуху, чистоти і вбозтва (§ 1 Канон 462).
До чернечого інституту приписується як священнослужитель член після довічних обітів на підставі дияконського свячення, а священнослужитель, уже приписаний до якоїсь єпархії, на підставі довічної професії (Канон 428).
Відповідно до § 1 Канону 433 ККСЦ монастирем називається чернечий дім, в якому члени прямують до євангельської досконалості, дотримуючись правил і традицій монашого життя.
       Набуття монашого стану включає декілька етапів: «Кандидатура», «Послушництво» (новіціат), «Рясофорат» (тимчасова професія/тимчасові обіти), «Мала схима» (довічна професія/довічні обіти), «Велика схима».
Згідно Канону 913 ККСЦ члени чернечих інститутів, а також товариств спільного життя на подобу чернечих, набувають постійне місце проживання в місці, де знаходиться дім, до якого вони приписані і тимчасове місце проживання набувають у місці, де їх перебування продовжувалось принаймні до трьох місяців.
Канон 917 ККСЦ передбачає, що постійне або тимчасове місце проживання втрачається через вибуття з місця з наміром не вернутися, з дотриманням приписів канонів 913 і 915.
       Згідно із Каноном 495 ККСЦ член, який після складення професії незаконно залишив монастир, повинен невідкладно вернутись у монастир. Настоятелі повинні його старанно розшукувати і, якщо він повернеться під впливом справжнього розкаяння, прийняти. У противному випадку його слід покарати згідно з приписами права або навіть відпустити.
       Відповідно до рішення Великобірківської селищної ради Тернопільського району Тернопільської області від 08.07.1999 р. № 133 сесія селищної ради вирішила передати безоплатно монастирю св. Теодора Студита нерухоме майно згідно додатком за адресою АДРЕСА_1 для культових потреб монастиря. 
       Як видно з акту передачі комунального майна від 29.07.1999 року за адресою: АДРЕСА_1 , Великобірківський сільський голова передав, а ієромонах Григорій Планчак від імені монастиря св. Теодора Студита прийняв будинки АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 допоміжні споруди, інженерні комунікації.
       Згідно Свідоцтва про право власності на будівлі від 14.09.1999 року об`єкт в селищі Великі Бірки на АДРЕСА_1 на праві колективної власності та складається з чотирьох будівель. Як видно з реєстраційного напису, будівлі зареєстровано в Тернопільському бюро технічної інвентаризації та записано в реєстрову книгу № 2 за реєстром № 92 від 14 вересня 1999 року.
       Тернопільським районним госпрозрахунковим бюро технічної інвентаризації 15.07.2005 року виготовлено інвентарну справу на будівлі і споруди монастиря Введення в храм АДРЕСА_1 , який складається з будівлі культової споруди монастиря, позначеного літерою «А», трапезної, позначеної літерою «Б», швейної майстерні, позначеної літерою «З», пожежної водойми, позначеної літерою «К», огорожі та відмостки. У будівлі культової споруди — монастирі, позначеного під літерою «А», знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, келії, коридори, санітарно-побутові приміщення (т.1 а.с. 122-129). Даний об`єкт нерухомості є єдиним цілісним комплексом культової споруди монастиря призначеного для проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та процесій, передбачених внутрішніми постановами УГКЦ та місцевими традиціями (п.2.3 Статуту).
       Як вбачається з будинкової книги будинку АДРЕСА_1 , довідки виконавчого комітету Великобірківської селищної ради № 954 від 07.09.2020 року, акту опитування від 04 вересня 2020 року, ОСОБА_1 була приписана (Канон 913 ККСЦ) до вказаного монастиря з 19.11.2013 року, проте, впродовж останніх трьох років вона не перебувала у монастирі (т.1а.с. 10-12; а.с.20).
       Відповідачка-позивачка – ОСОБА_1 - сестра ОСОБА_18 на момент відкриття провадження в справі перебувала в монашому стані (прийшла до монастиря 19.04.2009 року, постриг у рясу отримала 07.04.2006 року, а постриг в Малу схиму - 13 квітня 2008 року). 
       Як вбачається із Декрету від 27 квітня 2017 року вих. № ВА 17/162, Верховний Архієпископ Києво-Галицький УГКЦ о. ОСОБА_19 постановив закрити монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що в смт.Великі Бірки Тернопільського району, та всі його залежні монастирі. Доручено с.Теодосії ОСОБА_20 управляти майном і справами монастиря до моменту заснування нового монастиря (т.1 а.с.181). 
       Згідно протоколу С.Теодозія мон. ОСОБА_21 від 06 травня 2017 року повідомила Управління Тернопільсько-Зборівської єпархії УГКЦ 09 травня 2017 року про те, що 05 травня 2017 року, сестри, в тому числі ОСОБА_1 особисто взявши документи і речі приватного вжитку, залишили монастир.
       Листом від 09 травня 2017 року С. Теодозія мон. ОСОБА_21 повідомила архієпископу і митрополиту ОСОБА_22 про ситуацію, яка склалася в монастирі Введення в Храм Пресвятої Богородиці. Повідомила, що монахині, серед яких с.Володимира ( ОСОБА_1 ), від самого початку призначення її ігуменею виражали непослух, бунтувалися проти розпоряджень вибірково їх виконували, ігнорували нею і багато речей робили по власній волі. Це створювали у монастирі атмосферу постійного підбурення до непослуху ігумені. 05 травня 2017 року без жодного дозволу сестри виїхали з монастиря, не погодилися на жодну духовну віднову чи реабілітацію.
        ОСОБА_23 , разом з іншими підписантами зверталася до синоду Єпископів УГКЦ, реколекційний центр Львівської Архиєпархії УГКЦ листом від 04 вересня 2017 року № 6/2017, в яких висловлювали незгоду з діями кир ОСОБА_7 , якими він іменував ігуменю с. Теодосію ( ОСОБА_24 ), через те що цьому не передував вибір. 
       Також, ОСОБА_23 , разом з іншими підписантами зверталася до владики ОСОБА_25 протосинкела Тернопільсько-Зборівської Архиєпархії листом від 12 жовтня 2017 року, в якому повідомляли, що вони не бажали жити у постійному виясненні відносин з незаконно призначеною ігуменею, коли при кожній нагоді їх звинувачується в непослусі, скаржилися на великий психологічний тиск в монастирі, відношення до них як бунтівників, нерівне ставлення та наявність привілейованих сестер.
       Як зазначила ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву, 05 травня 2017 року монаша спільнота сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці тимчасово залишила житло у Головному Домі. Причина залишення: сестри не бажали жити у постійних конфліктах з незаконно призначеною (на їх думку) ігуменею - с.Теодосією ( ОСОБА_6 ), незаконних діях владики ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 настоятелька монастиря с.Макарія ( ОСОБА_8 ), секретар с.Теодора ( ОСОБА_9 ) прибули до Головного Дому монашої спільноти сестер і їх впустили сестри. Причина приїзду: спроба отримати пояснення на незаконні дії незаконно призначеної (на їх думку) ігумені та кир ОСОБА_7 . 01 лютого 2018 року ОСОБА_1 та сестри робили спроби повернення до Головного Дому, однак, їм не відчинили браму. 15 травня 2020 року вони зробили чергову спробу повернення, однак, нікого з сестер знову не впустили на територію, в зв`язку із чим були змушені звернутися за допомогою до місцевого органу поліції. (т.1 а.с.42-60).
       Декретом від 04 червня 2020 року № 165/2020 архієпископа і митрополита ОСОБА_22 останній повідомив, що засновує Святоблаговіщенську монашу спільноту у с. Великі Бірки.
       Листом від 20 серпня 2020 року №232/2020 ОСОБА_26 і митрополит Тернопільсько-Зборівський звернувся до монахині ОСОБА_18 ( ОСОБА_27 ), в якому надав канонічне попередження на один місяць, в якому повідомив, що якщо вона не змінить поведінки, то буде звільнена з монашого стану.
       Відповідно до заяви начальника Тернопільського РВП ГУНП в Тернопільській області від 28.08.2020 року, яку підписала, серед інших, ОСОБА_1 та ОСОБА_28 , підписанти зазначають, що вони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 і бажають повернутися проживати за цією адресою. Приїхали до будинку, намагалися відкрити браму своїм ключем та виявили, що замки поміняні. Вони подзвонили в двері, до них вийшла ОСОБА_29 , яка їх не впустила і заявила, що мусить зателефонувати владиці ОСОБА_30 та що вона дасть відповідь через 10 хвилин. Однак, прочекавши годину, зрозуміли, що ніхто не вийде, зателефонували в поліцію. Просять захистити їх права (а.с.49).
       24 вересня 2020 року за вих. № 7164/115/5 т.в.о. начальника ТВП ГУНП в Тернопільській області повідомлено ОСОБА_28 , що її звернення з приводу примусового вселення розглянуто та рекомендовано звернутися до суду (т.1 а.с.147).
       Згідно декрету про звільнення з монашого стану за вих. №456/2020 від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_31 постановив монахиню ОСОБА_18 ( ОСОБА_32 ) члена колишнього монастиря Введення в Храм Пресвятої Богородиці, що був канонічно скасований декретом Блаженнішого патріарха Святослава від 27 квітня 2017 року, звільнити з монашого стану зі всіма канонічними наслідками, які з цього випливають (т.1 а.с.103).
       Конституцією України встановлено, що правосуддя в Україні здійснюються виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.
       Місцеві загальні суди розглядають у першій інстанції усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства.
       Місцевому загальному суду, згідно з вимогами ст.19 ЦПК України, підвідомчі справи у спорах, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
       Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
       Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
       У відповідності ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.
       Частиною 4 статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій.
       Відповідно до ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно. Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
       Законом не заборонена діяльність релігійних спільнот / церковних монастирів, що діють без статусу юридичної особи. 
       Більше того, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, свобода релігії та переконань, яка реалізується індивідуально або спільно з іншими, у публічний або приватний спосіб, не може вимагати обов`язкової попередньої реєстрації або інших подібних процедур, оскільки вона належить людям і громадам як носіям прав та не залежить від наявності чи відсутності офіційного дозволу (державної реєстрації) (пп. 128-130 рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2001 року у справі «Церква Бессарабської митрополії та інші проти Молдови», п.26 рішення ЄСПЛ від 12 травня 2009 року в справі «Масаєв проти Молдови»).
       Право колективного («разом з іншими») сповідання релігії може реалізовуватися як у рамках спільноти/церковного монастиря, що не має статусу юридичної особи відповідно до ЦК України, так і в рамках релігійної організації - монастиря (як юридичної особи), що діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури. 
       Таким чином, та обставина, що монастир Введення в Храм Пресвятої Богородиці, членом якого являлась ОСОБА_1 , не був зареєстрований в якості юридичної особи, правового значення в даній справі не має.
       Статтею 35 Конституції України та Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації» встановлено, що Церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями). Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. За рішенням суду може бути тільки припинено діяльність релігійної організації, що є юридичною особою, у разі порушень положень Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» за зверненням відповідних осіб у порядку Цивільного процесуального кодексу України.
       У рішенні ЄСПЛ від 26 жовтня 2000 року у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» Суд зазначив, що зазвичай релігійні громади (організації) традиційно мають організаційну структуру. Вони існують за правилами, які, на думку віруючих, мають божественне походження. Для віруючих релігійні обряди мають божественне значення і цінність. 
       В судовому засіданні встановлено, що відповідачка-позивачка ОСОБА_1 в зустрічному позові посилається на ті обставини, що вона є монахинею монашої спільноти сестер Введення в храм Пресвятої Богородиці та у відповідності до канону 913 ККСЦ набула постійне місце проживання разом з іншими членами даного чернечого інституту у будинку АДРЕСА_1 в місці, де вони приписані і набула право користування ним. У її користуванні перебуває келія, що розташована на 2 поверсі під назвою келії “Призри на смирення”, від якої в неї є ключ. 05 травня 2017 року вона вимушено залишила вказане приміщення у зв`язку з постійними конфліктами з незаконно, на її думку, призначеною ігуменею с.Теодосією ( ОСОБА_6 ) і незаконними діями владики ОСОБА_7 . Про те, що керівницею спільноти створені нестерпні умови її та інших сестер перебування у монастирі вони повідомляли місцевого єпископа та зверталися до Синоду єпископів УГКЦ. Через виниклий конфлікт відповідач не допускає її до монастиря для здійснення нею монаших обов`язків. У зв`язку з цим ОСОБА_1 з урахуванням зміни предмета зустрічного позову просить зобов`язати монастир усунути їй перешкоди в користуванні житловим приміщенням площею 10,2 кв.м, позначених в інвентарній справі під номером 41, розташованого на 2 поверсі за адресою будинок АДРЕСА_1 , шляхом надання їй постійного безперешкодного доступу до займаного житлового приміщення та передачі дублікату ключів від воріт, вхідних дверей та вказаної вище кімнати (т.1 а.с.134)
       Як досліджено судом, приміщення будиноку АДРЕСА_1 , згідно матеріалів інвентарної справи, є культовою спорудою у якій знаходяться каплиця, святилище, захрестіє, паламарська, санітарно-побутові приміщення, а також келії, функціональним призначенням яких є здійснення монашою спільнотою — членами вказаного монастиря сповідання релігії із проживанням відокремлено в монастирі з обмеженою для вступу сторонніх осіб територією (клявзурою).
       Отже, будівля по АДРЕСА_1 , де знаходиться спірне приміщення келії, передано позивачці для забезпечення саме культових потреб монастиря - проведення богослужінь, релігійних обрядів, церемоній та інших практик відповідно до внутрішніх настанов релігійної організації. 
       В даний час в спірній будівлі розташовується Святоблаговіщенська монаша спільнота, заснована згідно Декрету Архієпископа і ОСОБА_33 від 04 червня 2020 року №165/2020, членом якої ОСОБА_1 не являється, і жодного відношення до даної чернечої спільноти не має (т.1 а.с.17).
       Аналіз практики ЄСПЛ щодо визначення «житла» у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дозволяє зробити висновок, що до концепції «житла» Європейським судом не було віднесено монастирські приміщення, призначені для культових потреб, та/або келію в монастирі.
       У відзиві на первісний позов ОСОБА_1 зазначила, що, як вбачається із змісту позову та долучених до нього документів, позивачем є Спасо- Преображенський монастир, а відповідачем — монахиня. Предметом спору визначено — втрата права на користування житловим, належним монастирю.
Відповідно до Канону 433 монастирем називається чернечий дім, в якому члени прямують до євангельської досконалості, дотримуючись правил і традицій монашого життя. Члени чернечих інститутів згідно Канону 913 набувають постійне місце проживання в місці, де знаходиться дім, до якого вони приписані. Канон 917 передбачає, що постійне або тимчасове місце проживання втрачається через вибуття з місця з наміром невернутися з дотриманням приписів кан 913 і 915.
       Канон 495 — Член, який після складення професії незаконно залишив монастир, повинен невідкладно вернутись у монастир. Настоятелі повинні його старанно розшукувати і, якщо він повернеться під впливом справжнього розкаяння, прийняти, у противному випадку слід покарати згідно із приписами права або навіть відпустити.
       Таким чином, питання надання місця проживання, його втрати особою, яка належить до чернечого стану регулюється канонічним, а не цивільним правом. Обидві сторони відносин — суб`єкти канонічного права. При цьому ОСОБА_1 просила постановити ухвалу про закриття провадження у справі №607/14983/20, так як справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.(т.1 а.с.45,46)
       Однак, на зазначене суд не звернув увагу, так, судом першої інстанції при вирішенні справи невірно визначено характер спірних правовідносин та не враховано, що їх учасниками є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ: з одного боку - юридична особа (позивач-відповідач) - Релігійна організація «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ», що є власником спірної культової споруди - монастиря, а з іншого - фізична особа (відповідач-позивач) — монахиня ліквідованого жіночого Монастиря Введення у храм Пресвятої Богородиці УГКЦ. Спір фактично виник із-за конфлікту в чернечій спільноті монастиря Введення у Храм Пресвятої Богородиці щодо незаконного, на думку ОСОБА_1 , призначення керівником спільноти ОСОБА_34 та незаконними діями керівника єпархії ОСОБА_7 , що стало приводом для залишення ОСОБА_1 монастиря в який вона має намір повторно повернутися, шляхом вирішення спору судом та зобов`язання монастиря усунути їй перешкоди у цьому, а монастир, в свою чергу, бажає визнати колишню монахиню такою, що втратила право на користування монастирем.
       Також судом залишено поза увагою, що питання надання дозволу на перебування чи права на проживання в монастирі, так само як його втрати особою, яка належить (належала) до чернечого стану, регулюється канонічним, а не цивільним правом.
       Таким чином, даний спір виник між суб`єктами канонічного права, відносини між якими регулюються ККСЦ, а не актами цивільного законодавства.
Юрисдикція загальних судів не поширюється на спори щодо користування приміщеннями культових споруд – монастирів (келіями), які регулюються, зокрема, Кодексом ОСОБА_35 , ОСОБА_36 .
       Отже, вирішення даного спору по суті є втручанням держави (в особі суду) у внутрішні організаційні справи релігійної організації та суперечить статті 35 Конституції України та статті 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».
       Відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
       Норма статті 255 ЦПК є імперативною. Тобто, за наявності підстав, визначених у п.п.1-8 ч.1 ст.255 ЦПК, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. 
       Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини.
       Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів («Diya 97 v. Ukraine», №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
       Враховуючи наведене, колегія суддів доходить до висновку, що суд першої інстанції помилково відкрив провадження у справі за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир УГКЦ» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, а, відкривши провадження у справі, повинен був його закрити на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки обидві сторони спору є суб`єктами канонічного права та спір стосується внутрішніх релігійних відносин між монахинею та монастирем, які є чітко врегульованими Кодексом ОСОБА_35 .
       При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, посилання скаржника на те, що судом першої інстанції не взято до уваги особливості спірних правовідносин, учасниками яких є представники ієрархічного релігійного об`єднання УГКЦ та які (відносини) мають також релігійний характер, – приймаються апеляційним судом з огляду на викладені у даній постанові обставини.
       Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.377 ЦПК судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
       Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
       Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду із закриттям провадження у справі згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.
       Керуючись ст.ст.255, 258, 259, 367, 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -        
                                       П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу релігійної організації “Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької Церкви” задовольнити частково.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 липня 2021 року скасувати. 
       Провадження у справі за позовом Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_1 до Релігійної організації «Спасо-Преображенський монастир Української Греко-Католицької церкви» про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням закрити.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повний текст постанови складений 4 травня 2022 року .

Головуюча                                                                        С.І.Дикун 

Судді:                                                                        Т.С.Парандюк

                                                                               Г.М.Шевчук