КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  
Апеляційне провадження                                             
№ 22-ц/824/6496/2022                                    
 
П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И

07 липня 2022року                                                                       місто Київ
                                                                                               справа № 369/9574/20
                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   головуючого судді: Борисової О.В.
                     суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.
                  за участю секретаря судового засідання  - Савлук І.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Дубас Т.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-
 
                                               В С Т А Н О В И В:
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:
встановити факт недостовірності інформації, що міститься у розміщеній у соцмережі Інстаграм (www.instagram.com) на сторінках відповідача з назвою «  ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також у коментарях під постом позивача, що розміщений   за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 щодо нього;
визнати образливими та такими, що принижують честь і гідність та ділову репутацію позивача висловлювання на його адресу відповідача, розміщені в соцмережі Instagram ( www.instagram.com ) на сторінках відповідача з назвою «    ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також у коментарях під постом позивача, що розміщений          за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5
щодо нього;
            зобов`язати відповідача спростувати інформацію, викладену у 1, 2 пунктах прохальної частини позовної заяви у семиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили, шляхом публікації на тих самих сторінках мережі Instagram де було розміщено спірні публікації;
стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 150000 грн.
Оскільки інформація, яку позивач просить визнати недостовірною та спростувати містить ненормативну лексику із вчиненням дій сексуального характеру, а тому судом апеляційної інстанції у постанові не зазначається.
В мотивування вимог посилався на те, що 27  липня 2020 року, близько 12:33 години дня, через мережу Instagram, використовуючи власний аккаунт «ІНФОРМАЦІЯ_6», він звернувся до відповідача з пропозицією, припинити розповсюдження недостовірної та такої що принижує честь та гідність, інформації про його клієнтку ОСОБА_3 . Його звернення було зроблено у формі коментаря під одним з постів відповідача, яка є власницею акаунтів з назвою « ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
Вказував, що у відповідь відповідач надала певну кількість коментарів, як на зазначених вище інтернет-сторінках, так і на його власній сторінці, зміст яких є принизливим щодо честі та гідності як його, так і його родини, коментарі, які містять недостовірну інформацію про порушення ним та його дружиною принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, а також твердження про неетичну поведінку в особистому житті та відомості які шкодять його репутації, як адвоката.
Зазначав, що відповідачем застосовувались вислови, які містять ненормативну лексику.
Посилався на те, що відповідач надала певну кількість коментарів, сутність яких зводиться до того факту, що за її твердженням, він та його дружина, є свінгерами, які водночас надають послуги сексуального характеру за гроші. Зокрема така інформація міститься у коментарях.
Вказував, що на підтвердження своїх висловів та з метою завдання йому ще більшої моральної шкоди, відповідач запропонувала сплатити за його проїзд до третіх осіб, які бажають вчинити щодо нього дії сексуального характеру. Після цього, відповідач сплатила з власного карткового рахунку на його особистий картковий рахунок грошові кошти в сумі 500 гривень. 
Зазначав, що протягом усіх коментарів, відповідач посилається на третю особу на ім`я ОСОБА_4 , стверджуючи, що він в якості оплати за правничу допомогу, як адвокат, приймає сексуальні послуги від клієнтки, що на його думку шкодить його діловій репутації.
Посилався на те, щовраховуючи ту обставину, що сукупно на декількох своїх сторінках в мережі Інстаграм відповідач має більш як 20 тисяч підписників, а також ті відгуки, які останні надавали щодо її висловлювань з негативною інформацією про нього та його родину, можна стверджувати, що неправдива інформація мала велике коло читачів.
Вказував, що аналіз поширеної недостовірної інформації та характер використаних при її викладенні мовних засобів свідчить, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних), адже відповідач не використовувала прикметники, гіперболи, алегорії або сатиру, які зазвичай застосовуються при наданні критичної оцінки діяльності тієї чи іншої особи. Інформація також не містить жодних посилань чи обмовок щодо припущень, власного тлумачення чи викладення інформації через власні погляди автора. Навпаки, поширена відповідачемю інформація має категоричну стверджувальну форму, прямо вказує на вчинення ним тих чи інших дій, не є припущенням чи критикою його діяльності, її можна перевірити на достовірність, тому вона не є оціночними судженнями, і підлягає спростуванню.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_2 , інформацію, розміщену у соціальній мережі Інстаграм (www.instagram.com) на сторінках відповідачки з назвою «  ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також у коментарях під постом ОСОБА_2 , що розміщений         за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Зобов`язано ОСОБА_1 протягом семи календарних днів з дня набранням рішення законної сили спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_2 , розміщену у соціальній мережі Інстаграм ( www.instagram.com ) на сторінках відповідача з назвою «  ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також у коментарях під постом ОСОБА_2 , що розміщений       за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_5 , шляхом розміщення у соціальній мережі Інстаграм ( www.instagram.com ) на сторінках ОСОБА_1 з назвою «    ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та « ІНФОРМАЦІЯ_1 », а також у коментарях під постом ОСОБА_2 , що розміщений за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 5000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач            ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що всі висловлювання оприлюднювались через написання коментарів, тому вважає, що некоректно буде спростовувати коментарі новим постом в соціальній мережі.
Посилалась на те, що жодна зі сторінок, що вказані у рішенні суду на яких таку інформацію має бути спростовано їй не належить. Так, сторінка «ІНФОРМАЦІЯ_1», не є її та ніколи не була, а була створена третіми особами як фан-акаунт, сторінка « ІНФОРМАЦІЯ_1 » була заблокована соціальною мережею Instagram, а сторінки «  ІНФОРМАЦІЯ_2 » як факт не існує. Жодних заходів для встановлення факту належності мені таких акаунтів ані судом, ані позивачем, анінею не проводилось, а отже немає ніяких підстав вважати, що такі сторінки  могли б належати їй. 
Зазначала, що спростування такої інформації є фактично неможливим, адже соціальна мережа Інстаграм не допускає до привселюдного висвітлення ненормативну лексику, лайку тощо.
Вказувала, що крім того, у своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказує доказом належності їй вищезгаданих сторінок те, що нею надсилались йому грошові кошти у розмірі 500 грн. Але, цей переказ аж ніяк не стосувався коментарів поширених щодо позивача, адже протягом року вони з ОСОБА_2 мали приятельське спілкування та така позичка надавалась нею позивачеві протягом періоду їх комунікації. 
Посилалась на те, що якщо позивачем є ОСОБА_2 то і спростування недостовірної інформації має відбуватись стосовно нього особисто, а не щодо третіх осіб.
Зазначала, що судження на які скаржився позивач не містять фактичних даних та не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані. 
Вказувала, що всі інші висловлювання, які не містять запитань, уточнень тощо, очевидно, що були складені з використанням мовно-стилістичних засобів (таких як гіперболи, сатира та інші) або ж мали у своєму контексті критику та оцінку дій позивача. Наклепів вищезгадані висловлювання також не містять.
Посилалась на те, що висловлювання, які позивач просить спростувати є оціночними судженнями. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Зазначала, що спричинення моральної шкоди позивачу в даній ситуації є, як факт, неможливим. Зокрема через те, що подібний спосіб спілкування є для ОСОБА_2 актуальним та цілком відповідає всім етичним засадам його життєдіяльності. 
30 травня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги позивача про визнання недостовірною інформацію, викладену в коментарях на сторінках відповідача з назвою «  ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також у коментарях під постом позивача, що розміщений       за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, суд першої інстанції виходив з того, що вказана інформація є недостовірною та такою, що порушує особисті немайнові права позивача.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, у соціальній мережі Instagram ( www.instagram.com ) на сторінках з назвою« ІНФОРМАЦІЯ_1 », « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також у коментарях під постом ОСОБА_2 , що розміщений       за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, містяться коментарі щодо ОСОБА_2 , які містять ненормативну лексику із вчиненням дій сексуального характеру.
Коментарі були зроблені відповідачем  ОСОБА_1 , що визнавалось сторонами при розгляді справи в суді першої інстанції.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та негативною, оскільки вона вказує на порушення ним та його дружиною принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, твердження про неетичну поведінку в особистому житті, створює негативну оцінку про нього як про людину, громадянина, його професійні якості та порушує його право на повагу до честі, гідності та ділової репутації.
Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що позивач до неї направив звернення такого змісту, поширювати яке вона не вважає за доцільне в офіційному документі. Знаючи про її імпульсивний характер позивач навмисно провокував її на такі відповіді. Також позивачв соціальній мережі здійснив публікацію щодо неї, тому вона звернулась зі скаргою до кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури. Просила врахувати, що неетична поведінка позивача як адвоката є звичною, адже йому тричі було зупинено право на заняття адвокатською діяльністю, тому завдати шкоди його діловій репутації вона не могла. Зазначала, що жодних доказів завдання моральної шкоди позивач не надав. 
Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Статтею 28 Конституції України визначено, що кожен має право на повагу до його гідності.
Відповідно до Преамбули Загальної Декларації прав людини визнання гідності, яка властива всім членам людської сім`ї, і рівних та невід`ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру.
Частиною 4 ст.32 Конституції України передбачено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
У пункті 1 постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.
Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Відповідно до ч. 1, 4, 6 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.
Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими у зв`язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (пункт 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1).
Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на  характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.
Отже,  згідно статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).
Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові  від 13 квітня 2020 року у справі №758/5355/17, не має характеру оціночних суджень інформація, яка стосується конкретних подій, конкретної особи та подається як установлений факт.
Судження вважається таким, що має оціночний характер, якщо воно виражає ставлення автора до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами як віра, впевненість чи сумнів. Якщо ж зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація є не результатом суб'єктивної оцінки, а відображенням об'єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.
У справі «Бразільє проти Франції» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що для розрізняння тверджень щодо фактів та оціночних суджень необхідно враховувати обставини справи та загальний тон висловлювань.
Так, оціночними судженнями є інформація, яка, з урахуванням характеру вжитих висловлювань, відображає особисте ставлення автора до змісту висловленої ним думки.
Оцінюючи зміст висловів відповідача та поширену нею інформацію щодо позивача та членів його сім`ї - його дружини, колегія суддів вважає, що відповідні висловлювання мають стверджувальну форму, при цьому автор не використовує мовних засобів, характерних для припущень, повідомлення суб`єктивної думки або власних поглядів.
Врахувавши характер поширеної ОСОБА_1 інформації, стилістичний виклад коментарів, твердження про вчинення певних дій позивачем та його дружиною, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що інформація поширена відносно позивача є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, яке формує негативну громадську думку, руйнує імідж та репутацію позивача, а відтак є такою, що порушує право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. 
Відповідач поширила недостовірну інформацію на невизначене коло осіб про позивача, яка складає негативне враження у суспільства про позивача.
Поширена інформація є негативною, оскільки, її зміст з урахуванням вживаних слів та виразів, які містять ненормативну лексику вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача та членів його сім`ї, поставити під сумнів їх моральні якості.
А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що висловлювання, які позивач просить спростувати є оціночними судженнями, колегія суддів відхиляє, оскільки інформація викладена відповідачем в коментарях подавалася ОСОБА_1 як установлений факт.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлю наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
При цьому, відповідачем не було надано ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції доказів на підтвердження своїх доводів та на спростування доказів наданих стороною позивача.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що жодна зі сторінок, що вказані у рішенні суду на яких таку інформацію має бути спростовано їй не належить є неспроможними, оскільки не підтверджені належними доказами.
Колегія суддів погоджується з висновком суду про часткове задоволення  позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди з наступних підстав.
Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі, гідності ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Колегія суддів вважає, що розмір коштів на відшкодування моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача на користь позивача у розмірі 5000 грн., суд першої інстанції визначив правильно, виходячи з обставин її заподіяння, оскільки внаслідок розміщення вищевказаної інформації позивач пережив моральні страждання та хвилювання, змушений був витрачати час на відновлення порушеного права.
Апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaariv. Finland, № 49684/99, § 2)).
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону. 
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 жовтня 2021 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:
Судді: