Номер провадження: 22-ц/813/2976/22 
Номер справи місцевого суду: 509/75/21
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Солдаткіна Олександра Сергійовича на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, -
                                        ВСТАНОВИВ:

05 січня 2021 року позивач звернулась з позовом до Овідіопольського районного суду Одеської області, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 17 листопада 2001 року в розмірі 3000 доларів США, що еквівалентно 84911.4 грн.; 7 649.48 - 3 % річних грн.; та індексу інфляції в розмірі 15 020.83 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 1075,82 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму витрат на правову допомогу в сумі 10 000 грн., мотивуючи це тим, що 17 листопада 2001 року між нею та ОСОБА_2 була складена та підписана відповідачем розписка про те, що відповідач відмовляється від своєї частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО» на користь позивача, за свою частку відповідач отримав від позивача грошову суму в розмірі 3000 доларів США. Позивач стверджує, що вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням передати їй частку в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО», чим виконати свій обов`язок за розпискою перед позивачем, або повернути грошову суму, виплачену відповідачу за передачу ним частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО», однак, на прохання позивача відповідач ніяк не реагує, на зв`язок не виходить та ухиляється від виконання обов`язку за борговою розпискою, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовлено в повному обсязі.
Суд першої інстанції зазначив, що з огляду те, що зі змісту заяви від 17 листопада 2001 року не вбачається будь-якого зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів позивачу, строків такого повернення, штрафних санкцій, між позивачем – ОСОБА_1 та відповідачем – ОСОБА_2 встановлено відсутність будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики (розписки), інших доказів на підтвердження факту укладання договору позики (розписки) позивачем не надано та судом не встановлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , через свого представника, подала апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої, просила суд, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21.04.2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором, що є безумовним порушенням. Відтак, у зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе обов`язків за договором – у позивача виникає право повернення сплачених відповідачу коштів.
Зазначає, що відповідач отримавши грошові кошти від ОСОБА_1 не передав належну йому частку в статутному капіталі виробничо-комерційної фірми «КРЕДО», що зумовило за собою направлення позивачем ОСОБА_2 вимогу про передання частки в статутному капіталі виробничо-комерційної фірми «КРЕДО». 
Відповідно, оскільки строк виконання зобов`язання не був встановлений розпискою, позивач вдалася до застосування положень ч. 2 статті 530 ЦК України, але ОСОБА_2 не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики.
Крім того, апелянт також звертає увагу на те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Таким чином ОСОБА_1 вважає, що якщо місцевий суд не погодився з правовою підставою поданого позову ОСОБА_1 , він міг застосувати іншу правову підставу позову та задовольнити позов.
Підсумовуючи наведене в апеляційній скарзі, позивач зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дійшов висновків, які не відповідають реальним обставинам справи, оскільки у даній справі строки виконання зобов`язання визначаються відповідно до ч. 2 статті 530 ЦК України, а оскільки ОСОБА_2 не виконав взяті на себе обов`язки та не передав ОСОБА_1 частку в статутному капіталі, то у ОСОБА_1 виникло суб`єктивне право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав шляхом вимагання передати суми грошових коштів, переданих ОСОБА_2 ..
ОСОБА_1 вказує, що Київський районний суд м. Одеси при ухваленні оскаржуваного рішення у випадку незгоди із тим, що дані правовідносини регулюються Главою 71 ЦК України «Позивач. Кредит. Банківський вклад», міг застосувати до спірних правовідносин належну правову підставу, а не відмовляти у задоволенні позову.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно із ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі у встановлений апеляційним судом строк станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За правилами, передбаченими ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Статтями 1046, 1047, 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики).
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Судом встановлено, що 17 листопада 2001 року ОСОБА_2 було складено заяву, відповідно до якої ОСОБА_2 відмовився добровільно від своєї частки Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО», за свою частку він отримав від позивача ОСОБА_1 суму в розмірі 3 000 доларів США.
В своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що між нею та відповідачем виникли договірні відносини, що випливають із договору позики та, посилаючись на вимоги статей 1046, 1048, 1049 ЦК України, просить стягнути з відповідача борг, 3% річних та індекс інфляції.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позов є необґрунтований, з огляду на те, що зі змісту заяви від 17 листопада 2001 року не вбачається будь-якого зобов`язання ОСОБА_2 щодо повернення грошових коштів позивачу, строків такого повернення, штрафних санкцій, між позивачем – ОСОБА_1 та відповідачем – ОСОБА_2 встановлено відсутність будь-яких грошових зобов`язань, які випливають саме із договору позики (розписки), а відтак позов задоволенню не підлягає. 
21.12.2020 року представником позивача було направлено відповідачу лист-вимогу від 21 грудня 2020 року. Зазначеним листом-вимогою позивач вимагала від відповідача повернути грошові кошти в розмірі 3 000 доларів США отримані по розписці, проте, станом на дату подання позову позивач відповіді на лист-вимогу не отримала, а грошові кошти перераховані не були (а.с. 31-34).
Судом першої інстанції не прийнято до уваги направлену вимогу про повернення боргу, та жодним чином не надано належного обґрунтування щодо даного листа-вимоги.
Проте, колегія суддів вважає, що погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна. Вказаних висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм вищевказаних норм матеріального права, а саме ст. 1049 ЦК України.
Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.
З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
З аналізу укладеного договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вбачається укладення саме договору позики, оскільки за умовами наданої розписки, ОСОБА_2 за надану йому суму в розмірі 3 000 доларів США повинен добровільно відмовитися від своєї частки Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО».
З огляду на зазначене, в результаті системного аналізу зазначених положень закону зазначене дає підстави вважати, що чинний договір укладений між сторонами не є договором позики, оскільки не відповідає його ознакам, зазначеним ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.
На підтвердження відмови в майбутньому від своєї частки Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО» відповідач отримав від позивача грошові кошти на суму 3 000 доларів США, що підтверджується власноруч написаною ним розпискою.
Поняття корпоративних прав на цей час визначено в ч. 1 ст. 167 Господарського кодексу України, п. п. 14.1.90 Податкового кодексу України. Згідно з цими документами корпоративні права – це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) цієї організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.
У товаристві з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) носіями корпоративних прав є засновники (учасники). Положення ч. 1 ст. 147 Цивільного кодексу України передбачають, що учасник ТОВ має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства.
Згідно з ч.1 ст. 21 Закону України № 2275 «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник ТОВ має право відчужувати свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно чи безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.
Ціну продажу частки визначають сторони самостійно, і вона не залежить від розміру внеску учасника у власний капітал під час створення товариства.
Продаж частки в ТОВ може бути оформлено договорами з різними назвами, зокрема: договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ, договором купівлі-продажу корпоративних прав, договором відступлення корпоративних прав тощо. Зазвичай у таких договорах маються на увазі саме відносини з купівлі-продажу корпоративних прав.
Проте договору відчуження частки у ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО» відповідач з позивачем на час звернення до суду з позовом, на час ухвалення рішення суду першої інстанції та на час розгляду справи в апеляційному порядку не уклав і доказів зворотного до суду не представив. 
Тобто отримавши гроші на підтвердження відмови в майбутньому на користь позивача від належної відповідачу частки у статутному капіталі ТОВ «»ВКФ «Кредо», відповідач не здійснив у передбаченому законом порядку відчуження своєї частки на користь позивача шляхом укладення одного з передбачених законодавством договорів продажу своєї частки у товаристві.
В разі не виконання вказаного відповідачем зобов`язання, задля чого укладалася розписка, норми ЦК України спеціально передбачають правові наслідки цього, відмінні від статті 1049 ЦК України.
Частиною першою статті 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Частиною 1 ст. 570 ЦК України, встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Таким чином, внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише у випадку наявності зобов`язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.
Однак, будь-якого іншого договору (про відмову від частки у ТОВ) між сторонами укладено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати передані кошти завдатком.
В такому випадку, такі кошти, відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України - є авансом.
Оскільки, виходячи із встановлених обставин, правова природа отриманих відповідачкою коштів визначена законом, то те, що сторонами вони зазначені як розписка правового значення не має і не може тягти за собою наслідків, передбачених ст. 1048, 1049 ЦК України.
Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.
Верховним Судом України зазначено, що внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання. Якщо договору, який б за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а сторони лише домовились укласти такий договір в майбутньому, передана грошова сума є авансом, який підлягає поверненню. Поверненню підлягає й аванс, отриманий за попереднім договором.
Правила ст. 570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-82цс13).
Однак, враховуючи, що договір між сторонами укладено не в належній формі, тобто між сторонами існувала лише попередня домовленість, передані кошти суд вважає авансом, а не завдатком. Так, на відміну від завдатку, аванс - це спосіб платежу. У разі сплати авансу, кредитор не може бути зобов`язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і відповідно до відшкодування збитків.
На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов часткового, стягнувши з відповідача на користь позивача 3 000 доларів США, в якості повернення суми авансу за попередньою домовленістю.
З огляду на те, що суд розглядає справу в межах позовних вимог, то стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 17 листопада 2001 року в розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 84 911,4 грн.
Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3% річних, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом частини третьої статті 11 та частини першої статті 13 ЦК України вбачається, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Законодавець у частині першій статті 509 ЦК України визначив зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, сплатити гроші, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Цивільне зобов`язання передбачає наявність обов`язку боржника відносно кредитора, якому кореспондується право кредитора вимагати у боржника виконання відповідного обов`язку, і таке зобов`язання в силу частин другої та третьої статті 11 ЦК України може виникати на підставі договорів та інших правочинів, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інших юридичних фактів, безпосередньо з актів цивільного законодавства тощо.
Частиною другою статті 4 ЦК України передбачено, що основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України.
У силу положення статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.
22 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 918/631/19 відступила від правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду щодо застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України у випадку прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати товару.
Зокрема Велика Палата Верховного Суду вказала, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) – це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).
Згідно зі ст. 625 ЦК України стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми попередньої оплати є відповідальністю сторони господарського договору за допущене нею правопорушення.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно, й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови).
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному, заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Відповідно до встановлених судом апеляційної інстанції обставин справи, за змістом статті 625 ЦК України, яка регулює відповідальність за порушення грошового зобов`язання, стягувана позивачем з відповідача сума інфляційних втрат та 3 % річних від несплаченої (неповернутої) суми є відповідальністю сторони договору за порушення нею укладеного договору.
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Тобто правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку виконання зобов`язання виникло зобов`язання повернути позивачу суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням, а тому відповідно на нього можуть нараховуватися інфляційні втрати та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 цього Кодексу.
В силу положень статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що відповідна вимога про повернення грошових коштів, у зв`язку з невиконанням зазначеного у розписці відповідачем була надіслана йому 21.12.2020 року
У відповідача виникло грошове зобов`язання перед позивачем, розмір якого підтверджується, зокрема, банківськими виписками, квитанціями, актами зарахування зустрічних однорідних вимог та актами звіряння взаєморозрахунків.
Слід зазначити, що стаття 625 розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України та визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої цього Кодексу).
При цьому у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
За змістом статті 1 Закону "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Верховний Суд у постанові № 130/2604/18 від 03.03.2021 року.
З огляду на зазначене, задоволенню не підлягають позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення з ОСОБА_2 індексу інфляції в розмірі 15 020,83 грн. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як вже зазначалося, 17 листопада 2001 року ОСОБА_2 було складено заяву, відповідно до якої ОСОБА_2 відмовився добровільно від своєї частки Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО», за свою частку він отримав від позивача ОСОБА_1 суму в розмірі 3 000 доларів США.
Оскільки зі змісту цієї заяви від 17 листопада 2001 року не вбачається погодженого сторонами конкретного строку, як оформлення у встановленому порядку відмови відповідача від належної йому частки у ТОВ «Виробничо-комерційна фірма «КРЕДО», так і повернення грошових коштів, позивач з урахуванням того, що протягом наступних 20 років відповідачем не було укладено договір відчуження належної йому частки у товаристві «ВКФ «Кредо» на користь позивача від якого він отримав 3 000 доларів США, позивач вправі був вимагати повернення сплачених грошових коштів, як авансу.
Таку вимогу про повернення авансу протягом 7 днів позивач пред`явив відповідачу 21.12.2020 року, направивши на його адресу відповідний лист-вимогу. 
Через неповернення відповідачем авансу на вимогу позивача, остання 05 січня 2021 року звернулася до суду з даним позовом, в якому крім авансу просила також стягнути і інфляційні втрати та 3% річних в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України через допущене відповідачем прострочення. 
Проте при встановлених обставинах прострочення повернення авансу (грошового зобов`язання) для відповідача не могло настати раніше 29.12.2020 року (через 7 днів з дня відправлення відповідної вимоги позивачем від 21.12.2020 року).
Між тим позовні вимоги про стягнення інфляційних витрат у розмірі 15 020 грн. 83 коп. заявлені позивачем за період з листопада 2017 року до жовтня 2020 року включно, а 3% річних у розмірі 7 649 грн. 48 коп. з 06.12.2017 року до 06.12.2020 року.
Тому, немає підстав для висновку, що у зазначений позивачем період – з листопада 2017 року по 06.12.2020 року відбулося прострочення повернення відповідачем авансу позивачу, внаслідок чого відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат за період з листопада 2017 року до жовтня 2020 року у розмірі 15 020 грн. 83 коп. та 3% річних з 06.12.2017 року до 06.12.2020 року у розмірі 7 649 грн. 48 коп., які заявлені позивачем в якості позовних вимог.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. 
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки внаслідок апеляційного перегляду позов задоволений у розмірі 84 911,4 грн., що становить 79% від заявлених вимог у розмірі 107 581,71 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 124 грн. 75 коп..
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Солдаткіна Олександра Сергійовича – задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2021 року – скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики, відповідно до боргової розписки від 17 листопада 2001 року в розмірі 3 000 доларів США, що еквівалентно 84 911,4 грн.
В решті заявлених вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 2 124 грн. 75 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено: 21.04.2022 року.

               Головуючий:                                                          О.М. Таварткіладзе

               Судді:                                                                 О.В. Князюк

                                                                                С.О. Погорєлова