ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2022 року 
м. Київ
справа № 520/11332/18
адміністративне провадження № К/9901/33131/21  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Блажівської Н.Є., 
суддів: Бившевої Л.І., Усенко Є.А.,
за участі:
секретаря судових засідань: Носенко Л.О.,
представника Позивача: Мельник К.О.,
представника Відповідача: Озацької О.В.
розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2020 року (суддя Зоркіна Ю.В.)
та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (судді: Присяжнюк О.В., Любчич Л.В., Спаскін О.А.)
у справі за позовом Державного підприємства "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" 
до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків,
третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
1. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. Короткий зміст позовних вимог
Державне підприємство "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" (надалі також - ДП "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів", ДП «Укрспецвагон») звернулося до суду з адміністративним позовом до Офісу великих платників податків ДПС (надалі також - Відповідач, правонаступник - Північне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків), третя особа: Головне управління ДПС у Харківській області, в якому просило:
-           визнати протиправною бездіяльність Офісу великих платників податків ДПС щодо неподання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок ДП "Укрспецвагон" надміру сплачених сум грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, та з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг);
-          зобов`язати Офіс великих платників податків ДПС підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення ДП "Укрспецвагон" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, у розмірі 50408796,33 грн на поточний банківський рахунок Підприємства, та з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) у розмірі 3986665,69 грн. на рахунок ДП "Укрспецвагон" в системі електронного адміністрування податку на додану вартість. 
В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначив, що бездіяльність Відповідача щодо неподання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» надміру сплачених грошових зобов`язань є протиправною.
1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від  1 серпня 2019 року, адміністративний позов ДП "Укрспецвагон" задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Харківського управління Офісу ВПП ДФС щодо неподання до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновку про повернення на поточний рахунок ДП "Укрспецвагон" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, та з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг); зобов`язано Офіс ВПП ДФС підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення ДП "Укрспецвагон" надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, у розмірі 50408796,33 грн на поточний рахунок ДП "Укрспецвагон" та з ПДВ у розмірі 3986665,69 грн на рахунок                                  ДП "Укрспецвагон" в системі електронного адміністрування ПДВ; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2020 року (судді: Усенко Є.А., Васильєва І.А., Гусак М.Б.)  рішення Харківського окружного адміністративного суду від 19 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 1 серпня 2019  року у справі № 520/13332/18 скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвалюючи рішення, суд касаційної інстанції виходив із того, що:
- незважаючи на те, що обставини щодо сплати Позивачем податку на прибуток в сумі 50408796,33 грн та з ПДВ в сумі 3986665,69 грн як надміру сплачених відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України входять до предмету доказування у цій справі, суди попередніх інстанцій при встановленні факту переплати обмежилися оцінкою ІКП ДП ''Укрспецвагон'', не надавши належної оцінки доводам Відповідача, так само як і оцінки доказам, які надав Позивач;
-   довід контролюючого органу, що звернення Позивача як із заявою про повернення надміру сплачених податків, так і з позовом до суду поза межами граничного терміну тривалістю 1095 календарних днів з дня переплати податку судами попередніх інстанцій не був перевірений, а докази, на яких ґрунтується цей довід, не отримали належної оцінки, незважаючи на те, що вони можуть свідчити про його обґрунтованість.
За результатами нового розгляду рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2020 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року,  відмовлено в задоволенні позову. 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що:
- на дату звернення до контролюючого органу із заявами за №1/8666 та №1/8665 про повернення надмірно перерахованих коштів з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств, Позивач перебував у стані реорганізації шляхом злиття з ПАТ «Українська залізниця», та у контролюючого органу згідно з вимогами пункту 3 розділу ІІ наказу Міністерства фінансів України від  7 квітня 2016 року №422 відсутня можливість щодо здійснення відповідного повернення надміру сплачених грошових коштів; 
- 30 березня 2020 року в інтегрованій картці платника податків здійснено нарахування пенi з податку на прибуток підприємств, рішення щодо перерахунку абсолютного значення пені у сумі 44386492,13 грн  внаслідок чого заборгованість по податку на прибуток, а саме залишок несплаченої пені складає 27937560.80 грн. Таким чином, в зв`язку із наявністю суми податкового боргу у платника податків ДП «Укрспецвагон» позовні вимоги щодо зобов`язання Відповідача підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок про повернення ДП «Укрспецвагон» надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств, є такими що не підлягають задоволенню в зв`язку з їх невідповідністю вимогам, що встановлені пунктом 43.1 статті 43 ПК України;
- за даними інтегрованої картки надміру сплачена сума з податку на прибуток підприємств виникла у Позивача 20 березня 2014 року у зв`язку виключенням з облiку донарахованих сум згідно з ухвалою у справі №820/3351/13, а переплата з податку на прибуток виникла в 2014 році, тоді як із заявами про повернення надміру сплачених грошових коштів платник податків звернувся до контролюючого органу в 2018 році;
- обставини, на які вказує Позивач у відповіді на відзив та додаткових поясненнях, а саме щодо подання заяви про повернення надмірно перерахованих коштів від 7 березня 2017 року, в обґрунтування дотримання строку встановленого пункту 43.3 статті 43 ПК України, існували до закінчення підготовчого засідання при первісному розгляді справи і у Позивача була можливість зазначити про їх існування при первісному розгляді справи, нові доводи ДП «Укрспецвагон» про дотримання строку встановленого пунктом 43.3 статті 43 ПК України, останні судом не враховуються;
- сума 27124323 грн, яка за твердженням Позивача задекларована на підставі    уточнюючою податкової декларації з податку на прибуток за звітний (податковий) період 2013 рік 7 березня 2014 року, відображена в ІКП за 2014 рік, як сума надміру сплаченого податку на прибуток, по уточнюючій податковій декларації з податку на прибуток за 2013 рік у зв`язку з невідповідністю заповнення податкової декларації вимогам наказу Міністерства доходів і зборів України від 30 грудня 2013 року № 872;
- сума податку на прибуток підприємств в розмірі 27124323 грн згідно з уточнюючою податковою декларацією за 2013 рік від 7 березня 2014 року, на яку вказує Позивач як доказ дотримання строку 1095 днів, використана платником податків для погашення самостійно нарахованих авансових внесків за мiсяць по податковій декларацiї з податку на прибуток підприємства № 9091040257 вiд 3 березня 2014 та станом на кінець 2014 року не існує, що спростовує твердження позивача щодо обов`язку Відповідача здійснити дії по повернення надміру сплачених грошових коштів з податку на прибуток по відповідній спірній декларації;
- Позивач у власному розрахунку надміру сплачених коштів з податку на додану вартість наводить дані про подані уточнюючі розрахунки з ПДВ за березень 2015 року в сумі 119006 грн, за квітень 2015 в сумі 441179 грн, за січень 2015 в сумі 6096 грн, за квітень 2015 в сумі 4327 грн, але згідно з даними ІКП з податку на додану вартість вищезазначені уточнюючі розрахунки не приймали участі у формуванні кінцевої суми переплати з податку на додану вартість.
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін та ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні апеляційної скарги суд апеляційної інстанції виходив із того, що: 
-          переплата з податку на прибуток Позивача виникла в 2014 році, а з заявою про повернення надміру сплачених грошових коштів платник податків звернувся до контролюючого органу в 2018 році;
-          вимоги Позивача про повернення бюджетного відшкодування заявлені поза межами строку давності, так як з позовом до суду Позивач звернувся лише 12 грудня 2018 року, у зв`язку з чим позивач втратив право вимоги щодо зазначеної суми бюджетного відшкодування.
-          неприйняття рішення контролюючим органом щодо заявлених Позивачем сум бюджетного відшкодування не виключало право Позивача на бюджетне відшкодування. Доводи щодо неправомірної поведінки контролюючого органу, пов`язаної із зволіканням узгодження заявлених до відшкодування сум, також не впливають на строкові межі права Позивача на отримання бюджетного відшкодування;
-          доводи Позивача, що він звертався до контролюючого органу з заявою про повернення йому надміру перерахованих коштів 7 березня 2017 року є помилковими, оскільки під час звернення до суду з вказаним адміністративним позовом 12 грудня 2018 року заява платника від 7 березня 2017 року не була предметом розгляду справи в суді, що є фактичною зміною підстав позову, не пов`язаною зі зміною фактичних обставин справи, та, відповідно до частини другої та третьої статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України, що не допускається при новому розгляді справи в суді першої інстанції.
1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї
Не погоджуючись із рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та зазначаючи про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках передбачених пунктами 1, 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України), просив скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити. 
У відзиві на касаційну скаргу Відповідач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги Державного підприємства «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» у справі №520/11332/18, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від  6 листопада 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року залишити без змін.
2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Як свідчать обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, Позивач звернувся до контролюючого органу з заявами від 14 серпня 2018 року №1/8665 та №1/8666 про перерахунок надміру сплачених коштів, сплачених як податок на прибуток підприємств і організацій, що перебувають у державній власності, у сумі 68506095,23 грн та сплачені як податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в сумі 12745910,47 грн.
За результатами розгляду вищевказаних заяв, листом Офісу великих платників податків ДФС від 27 вересня 2018 року №40253/10-28-10-50-07-22 Позивача повідомлено, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня  2014 року № 200 «Про утворення Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" створено Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця", 100 відсотків акцій якого закріплено в державній власності, на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (код ЄДРПОУ 00034045), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття. ДП «Укрспецвагон" увійшов до переліку підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, на базі яких утворюється ПАТ «Українська залізниця» (дод. 1 до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014  року №200). Згідно з пунктом 3розділу II наказу Міністерства фінансів України від 7 квітня 2016 року  №422 у разі, коли внаслідок припинення юридичної особи шляхом реорганізації частина її зобов`язань чи заборгованості залишається непогашеною або у платника обліковуються складові суми переплат, до ІКП юридичних осіб засобами програмного забезпечення переносяться відповідні облікові показники з дотриманням хронології їх виникнення на підставі одного із документів: рішення про узгодження плану реорганізації платника податків; передавального акта; розподільчого балансу. Після отримання відповідних документів підрозділами Офісу буде в автоматичному режимі здійснено відображення зазначених сум переплат у листі на відповідні інтегровані дані ПАТ «Українська залізниця».
На виконання пункту 3 розділу II наказу Міністерства фінансів України від  7 квітня 2016 року  № 422 листом № 1/8674 від  4 жовтня 2018 року Позивачем направлено до контролюючого органу копію передавального акту від 3 серпня 2015 року та заключного передавального акту від 1 грудня 2015 року та заяви  від 4 жовтня 2018 року №1/8676, №1/8677 про повернення надміру перерахованих коштів.
Згідно із цими заявами (том 2, а.с.44,45) Позивач просив перенести надмірно сплачені кошти на інтегровану картку  ПАТ «Укразалізниця».
За результатами розгляду вищевказаних заяв, листом Офісу великих платників податків ДФС від 22 жовтня 2018 року № 43569/10/28-10-50-07-22 Позивача повідомлено, що у наданих документах відсутня інформація, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником по судовим спорам, так як інтереси організації у судових справах представляє ДП«УКРСПЕЦВАГОН». Крім того, на даний час проводиться апеляційне оскарження акта документальної позапланової виїзної перевірки ДП «Укрспецвагон»  від 29 квітня 2016 року №40/28-09-14-04, на підставі висновків якого прийнято податкові повідомлення-рішення  від 10 жовтня 2016 року: №0000491400 на загальну суму 10558681 грн (податок на прибуток); № 0000481400 на загальну суму 6305143,50 грн (податок на додану вартість); № 0000141400 на загальну суму 86478429 грн. 
Також повідомлено, що тривають судові оскарження по актах перевірках: 
-          від 25 травня  2015 року № 117/28-09-40-00-14, на підставі висновків якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 26 травня 2015 року  № 0000114000  на загальну суму 500253 грн; 
-          від 19 травня 2011 року № 1407/40-028, на підставі висновків якого прийнято податкове повідомлення-рішення від 9 червня 2011 року № 0000630840 на суму 906135 грн;
-          від 12 лютого 2014 року № 35/40-00-14, на підставі висновків якого прийнято податкові повідомлення-рішення   № 0000134000 від 28 лютого 2014  року  на загальну суму 658718 грн та  № 0000144000 на суму 325500 грн;
-          від 9 липня 2013 року №16/40.1, на підставі висновків якого прийнято податкові повідомлення-рішення від 25 липня 2013 року № 0000654001 на загальну суму 1104189 грн та  № 0000664001 на загальну суму 68910648,5 грн;
-          від 29 серпня 2011 року № 1946/40-028, на підставі висновків якого прийнято податкові повідомлення-рішення  від  21 вересня 2011 року  № 00001250840 на загальну суму 1218751 грн та  № 00001240840 на суму 1481701 грн. 
Як зазначено Відповідачем, у разі повернення підприємству надміру сплачених грошових зобов`язань, а винесення постанови суду відбудеться на користь Харківського управління Офісу великих платників податків ДФС, у ДП «Укрспецвагон» виникає податковий борг. З метою уникнення податкового боргу контролюючим органом запропоновано розглянути питання щодо повернення надміру сплачених грошових зобов`язань по податку на прибуток та по податку на додану вартість після судового оскарження.
3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
3.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу) 
З рішеннями  судів першої та апеляційної інстанції Позивач не погоджується та вважає, що судові рішення прийняті з порушенням пункту 43.3 статті  43, пункту 102.5 статті 102 Податкового кодексу України (надалі також - ПК України), частини четвертої  статті 9, статті 90, частини першої-третьої  статті 242, частини четвертої статті 246 КАС України.
Позивач стверджує, що при вирішенні спору не враховано висновків Верховного Суду, наведених у постановах:
-          від  4 квітня 2018 року у справі №816/5390/13-а, за змістом якого  пунктом 102.5 статті 102 ПК України передбачено, що заяви про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань або про їх відшкодування у випадках, передбачених цим Кодексом, можуть бути подані не пізніше 1095 дня, що настає за днем здійснення такої переплати або отримання права на таке відшкодування. Тобто, застосування цієї норми можливо у тому випадку, коли платник має намір відшкодувати податок на додану вартість із бюджету, прийняв рішення про таке відшкодування та звернувся до податкового органу із заявою в установленому Кодексом порядку;
-          від 18 червня 2019 року у справі №826/3490/18, за змістом якого аналіз вказаних норм (підпункт 14.1.115 пункту 14.1 статті 14, підпункт 17.1.10 пункту 17.1 статті 17, пункти 43.1, 43.2, 43.3 статті 43 ПК України) дає змогу дійти висновку, що обов`язковою передумовою повернення платнику податків надміру/помилково сплачених коштів, є одночасна наявність наступних обставин: 1) відсутність у такого платника податкового боргу; 2) подання платником податків заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення переплати; 3)відповідність поданої заяви вимогам пункту 43.4 статті 43 Податкового кодексу України."
Позивач стверджує, що всупереч наведених норм та висновків апеляційним судом було зазначено, «що вимоги Позивача про повернення бюджетного відшкодування заявлені поза межами строку давності, так як з позовом до суду позивач звернувся лише 12 грудня 2018 року, у зв`язку з чим Позивач втратив право вимоги щодо зазначеної суми бюджетного відшкодування", тобто судом було враховано не заяву щодо повернення надміру сплачених податків з якою Позивач звертався до податкового органу, а його позов до суду.
При цьому, як вказує Позивач, судами попередніх інстанцій не були досліджені долучені до матеріалів справи докази які підтверджували, що 7 березня 2017 року Позивач звертався до податкового органу із заявою №1/8627 про повернення надміру сплаченого податку на прибуток та ПДВ в межах строку встановлених пунктом 102.5 статті 102, пункту 43.3 статті 43 ПК України.
3.2. Доводи Відповідача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу)
Вважаючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій таким, що ухвалені з дотриманням норм процесуального  та матеріального права, Відповідач  стверджує, що постанова Верховного Суду від 4 квітня 2018 року у справі №816/5390/13-а ухвалена не за подібних правовідносин порівняно з цією справою, оскільки у ній аналізувались норми щодо бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, а не надміру сплачених податків.
При цьому, висловлені у постанові Верховного Суду 18 червня 2019 року у справі №826/3490/18 висновки враховувались при вирішенні спору. 
Як зауважив Відповідач, станом на час ухвалення оскаржуваних рішень, у ДП «Укрспецвагон» наявний податковий борг з податку на прибуток підприємств, що виключає можливість здійснення повернення коштів та не відповідає умовам повернення надміру сплачених грошових зобов`язань, що визначена в пункті 43.1 статті 43 Податкового кодексу України.
Розрахунки з бюджетом по платнику податків ДП «Укрспецвагон» впродовж періоду судового оскарження у справі №520/11332/18 згідно з даними інтегрованої картки платника податків по податку на додану вартість та податку на прибуток змінювались наступним чином:
- з податку на додану вартість станом на 1 січня 2020 року була переплата у сумі 3986665,69 грн;
- з податку на прибуток станом на 1 січня 2020 року наявна переплата у сумі 50408796,33 грн, станом на час ухвалення оскаржуваних рішень наявний залишок несплаченої пені в сумі 27937 560,8 грн.
У зв`язку наявністю суми податкового боргу у ДП «Укрспецвагон» позовні вимоги щодо зобов`язання Відповідача підготувати та подати до відповідного органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, висновок про повернення ДП «Укрспецвагон» надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість, є такими що не підлягають задоволенню в зв`язку з їх невідповідністю вимогам, що встановлені пунктом  43.1 статті  43 ПК України.
При цьому, Відповідач звертає увагу на те, що судовими рішеннями у справі №520/5508/20 підтверджено правомірність нарахування пені в розмірі 4438592,13 грн, за рахунок якої виник у ДП «Укрспецвагон» податковий борг.
Крім того, Відповідач наголошує, що не слугували підставами позову як під час первісного розгляду справи, так і під час розгляду справи після повернення на новий розгляд Верховним Судом твердження Позивача про те, що: станом на 10 березня 2016 року за даними обліково-звітної інформаційної системи ДПС на інтегрованих картках платника виникла переплата в у розмірі 68506095,23 грн за результатами декларування податку на прибуток підприємств за 2015 рік; Позивач звертався до контролюючого органу 7 березня 2017 року із з заявою про повернення йому надміру перерахованих коштів.
3.3. Доводи Позивача, наведені у додаткових поясненнях 
Як зазначено Позивачем у додаткових поясненнях, ним не змінювались первісні обставини на інші обставини, протилежне не було встановлено судами та не доводиться Відповідачем, і отже не є зміною підстав позову. Заява від 7 березня 2017 року була надана Позивачем до суду як доказ на спростування заперечень відповідача відносно пропуску позивачем строку 1095 днів. 
Як стверджує Позивач, на час звернення до Відповідача з заявами на повернення надмірно перерахованих коштів та звернення до суду з даним позовом, податкового боргу у Позивача не було, інше Відповідач не доводить і судами не було встановлено, а тому Позивач вважає протиправною бездіяльність щодо неподання до відповідного органу висновку про повернення надміру сплачених грошових зобов`язань, і посилання  на виникнення податкового боргу в подальшому не впливає на вимогу Позивача по пункту 1 позову.
Також на розгляді в Касаційному адміністративному суді у складі Верховного Суду знаходиться на розгляді касаційна скарга Позивача у справі №520/5508/20 за позовом ДП «Укрспецвагон» до Офісу великих платників податків ДПС про визнання протиправними дії щодо нарахування пені з податку на прибуток підприємств в розмірі 44386592,13 грн. Саме в розмірі цієї суми Відповідачем було зменшено переплату Позивача з податку на прибуток. На даний час остаточне рішення у вказаній справі не прийнято, і при задоволенні касаційної скарги нарахування пені буде визнано неправомірним.
При цьому, як вказує Позивач, на першій сторінці позовної заяви були зазначені обставини щодо наявності станом на 10 березня 2016  року за даними обліково-звітної інформаційної системи ДПС на інтегрованих картках платника переплати 68506095,23 грн. за результатами декларування податку на прибуток підприємств за 2015 рік.
Вказує  Позивач і на те, що  сплачені авансові внески з податку на прибуток набули статусу надміру сплачених не одразу після їх сплати, а після декларування Позивачем податку на прибуток у меншому розмірі, ніж сума сплачених авансових внесків, і цією датою є дата подання декларації. Саме таку правову позицію виклав Верховний Суд у постанові від 2 жовтня 2018 року у справі №826/18464/16.
4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
Переглядаючи судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряючи правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Підпунктом 14.1.115 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що надміру сплачені грошові зобов`язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов`язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату.
Відповідно до підпункту 17.1.10 пункту 17.1 статті 17 ПК України платник податків має право: на залік чи повернення надміру сплачених, а також надміру стягнутих сум податків та зборів, пені, штрафів у порядку, встановленому цим Кодексом.
Стаття 43 ПК України визначає умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені.
Пунктом 43.1 вказаної статті передбачено, що помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов`язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу.
За правилами пункту 43.2 цієї ж статті у разі наявності у платника податків податкового боргу, повернення помилково та/або надміру сплаченої суми грошового зобов`язання на поточний рахунок такого платника податків в установі банку або шляхом повернення готівковими коштами за чеком, у разі відсутності у платника податків рахунку в банку, проводиться лише після повного погашення такого податкового боргу платником податків.
Відповідно до пункту 43.3 статті 43 ПК України обов`язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов`язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми.
Платник податків подає заяву про повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов`язання та/або податкового боргу з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення у готівковій формі коштів за чеком у разі відсутності у платника податків рахунка в банку (пункт 43.4. статті 43 ПК України).
Згідно з пунктом 43.5 статті 43 ПК України контролюючий орган не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та пені платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Контролюючий орган несе відповідальність згідно із законом за несвоєчасність передачі органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, для виконання висновку про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету.
Аналіз вказаних норм дає змогу дійти висновку, що обов`язковою передумовою повернення платнику податків надміру/помилково сплачених коштів є одночасна наявність наступних обставин: 1) відсутність у такого платника податкового боргу; 2) подання платником податків заяви про повернення коштів протягом 1095 днів від дня виникнення переплати; 3) відповідність поданої заяви вимогам пункту 43.4 ПК України.
Аналогічний за змістом  правовий висновок викладено і в постановах Верховного Суду від 18 червня 2019 року (справа №826/3490/18), від 13 червня 2019 року (справа №812/1017/16), від 11 червня 2019 року (справа №826/8802/16), від 5 березня 2019 року (справа 814/3233/15), від 28 лютого 2019 року (справа №805/1218/16-а), від 5 лютого 2019 року (справа №826/7672/17).
А. Щодо протиправної бездіяльності контролюючого органу
Як підтверджується матеріалами справи, встановлено судом першої інстанції, свої вимоги Позивач обґрунтовував протиправною бездіяльністю податкового органу щодо нескладення висновку про повернення відповідних сум податку на прибуток підприємств та податку на додану вартість, які він вважав надміру та/або помилково сплаченими. 
Суд першої інстанції, зокрема, з посиланням на процедуру припинення юридичної особи Позивача, що зафіксовано у рішенні від 22 жовтня 2018 року, яким відмовлено у поверненні помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань, вважав що протиправної бездіяльності допущено не було.
Втім, як підтверджується рішенням суду апеляційної інстанції, останній не досліджував питання щодо протиправності або правомірності поведінки Відповідача в аспекті не складення висновку в силу реорганізації Позивача шляхом приєднання до ПАТ «Укралізниця».  При цьому відповідні доводи щодо невідповідності пасивної поведінки Відповідача вимогам чинного законодавства були зазначені Позивачем у апеляційній скарзі (том 5, а.с.6-7).
Б. Щодо підтвердженості здійсненого Позивачем розрахунку розміру помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань
Суд першої інстанції вказав на помилковість здійсненого Позивачем розрахунку  щодо обсягів переплати станом на час подання позову з посиланням на неприйняття Відповідачем уточнюючої декларації з податку на прибуток та на те, що уточнюючі декларації з податку на додану вартість за 2015 рік не брали участі у формуванні кінцевої суми переплати. 
Позивач у апеляційній скарзі заперечував встановлені судом першої інстанції обставини та вказував, що суми, які ним заявлено до повернення, та які  становлять предмет доказування для цілей вирішення спору, підтверджуються  відповідними доказами, які подано в тому числі Відповідачем, зокрема, витягами з ІКП за   2017-2018 рік.
Однак, зміст рішення суду апеляційної інстанції не містить жодної оцінки наведеним твердженням. 
В. Наявність боргу 
Встановлюючи такий необхідний елемент для позитивного вирішення питання щодо повернення коштів відповідно до статті 43 ПК України як відсутність податкового боргу  суд першої інстанції встановив, що згідно з даними інтегрованої картки платника податків по податку на додану вартість (код класифікації доходів бюджету 14010100) та податку на прибуток (код класифікації доходів бюджету 11020100) існувала наступна переплата/заборгованість: по податку на додану вартість станом на 1 січня 2020  року та станом на 28 травня 2020 наявна переплата у сумі 3986665,69 грн; по податку на прибуток станом на 1 січня 2020  року наявна переплата у сумі 50408796,33 грн.
18 березня 2020 року збільшено переплату відповідно до  судової ухвали №820/10865/13 у сумі 7081,60 грн. Переплата станом на 18 березня 2020  року згідно з даними інтегрованої картки платника податків складала у сумі 50415877, 83 грн. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року по справі №820/10865/13 частково задоволено адміністративний позов ДП «Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів» до Офісу великих платників податків ДПС про скасування податкового повідомлення-рішення, а саме відмовлено в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення №0000664001 від 25 червня 2013 року  в частині суми грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств за основним платежем в розмірі 2263991.00 грн та застосування штрафних санкцій у розмірі 11319955.00 грн.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 3 березня 2020 року апеляційну скаргу Офісу великих платників податків ДПС залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
На виконання вимог статті 5 розділу 2 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28  грудня 2015 року за № 1204, Відповідачем виконано судові рішення у справі №820/10865/13, яким частково скасовано податкове повідомлення-рішення №0000664001 від 25 липня 2013 року  та сформовано податкове повідомлення-рішення №0000205413 вiд 16 травня 2020, яким збільшено суму грошового зобов`язання всього на 33966946,5 грн, в т.ч. з основного платежу в сумі 22644631 грн, штрафної санкції на суму 11322315,5 грн.
Відповідна сума погашена за рахунок переплати 29 березня 2020 року, тоді як частина суми по вказаному податковому повідомленню-рішенню у розмірі основного платежу 4721 грн та штрафної санкції 2360, 50 грн. сплачена підприємством 10 квітня 2014 року.
Отже, станом на 29 березня 2020 існувала переплата по податку на прибуток у сумі 16448931,33 грн.
30 березня 2020 року  в інтегрованій картці платника податків здійснено нарахування пенi з податку на прибуток підприємств у сумі 44386492,13 грн, внаслідок чого заборгованість з податку на прибуток, а саме залишок несплаченої пені складає 27937560, 80 грн.
Отже, суд першої інстанції встановив наявність податкового боргу як обставину, що на час вирішення спору не дає можливості суду задовольнити позовну вимогу щодо зобов`язання Відповідача скласти відповідний висновок на підставі статті 43 ПК України.
Як підтверджується матеріалами справи, Позивач заперечував встановлені судом першої інстанції обставини та в апеляційній скарзі стверджував про те, що відповідний розмір пені нараховано Відповідачем протиправно.
Втім, як свідчить зміст рішення суду апеляційної інстанції, воно не містить жодної оцінки доводів на підтвердження чи спростування як висновку суду першої інстанції, так і тверджень Позивача щодо наявності чи відсутності у Позивача податкового боргу, тобто суд апеляційної інстанції не встановив обставин щодо наявності у Позивача боргу, як умові, що надає чи не надає право податковому органу складати висновок про повернення  помилково та/або надміру сплачених сум грошового зобов`язання.
Г. Щодо дотримання строків, пов`язаних із вимогою щодо складення висновку щодо повернення податку на додану  вартість 
Щодо податку на додану вартість суд першої інстанції не встановлював обставин щодо дати виникнення переплати з цього податку та дотримання Позивачем відповідних строків. 
Суд апеляційної інстанції процитувавши норми ПК України, що регулюють повернення суми бюджетного відшкодування (стаття 200 ПК України), сформував висновок, що  вимоги Позивача про повернення бюджетного відшкодування заявлені поза межами строку давності, так як з позовом до суду Позивач звернувся лише 12 грудня 2018 року, у зв`язку з чим Позивач втратив право вимоги щодо зазначеної суми бюджетного відшкодування.
Однак, суд звертає увагу на те, що у межах цієї справи не було спірним питання бюджетного відшкодування. 
При цьому, за змістом частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Выдповідно до  частини третьої статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Отже, наведені норми вказують, що у разі пропуску строків звернення до суду суд ухвалює рішення не про відмову у позові, а про залишення позову без розгляду, при цьому встановленню підлягає дата, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Попри це наведені обставини судом апеляційної інстанції не встановлювались, тобто обставина щодо пропуску строків вказана судом з порушенням вимог статті 308  КАС України, а також статей 123-124 КАС України. 
Частини перша-третя статті 242 КАС України встановлюють, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на приписи зазначеної норми процесуального закону обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно висвітлені обставини, що мають значення для справи чи для розв`язання певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, правдивими та підтверджуються належними, достатніми, допустимими й достовірними доказами. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або недоведеною, чому суд взяв до уваги одні докази, але не взяв до уваги інші докази, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок.
Колегія суддів вважає, що постанова суду апеляційної інстанції  не відповідає зазначеним приписам процесуального закону.
Для встановлення конкретних ознак (критеріїв) мотивованості судового рішення слід зважати на гарантії захисту прав людини, визначені у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), у контексті тлумачення змісту відповідних гарантій в практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Наприклад, у рішенні в справі «Салов проти України» (від 6 вересня 2005 року; заява №  65518/01; параграф 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно зі статтею 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
У іншому своєму рішенні у справі «Серявін та інші проти України» (від 10 лютого 2010 року ; заява №  4909/04; параграф 58) ЄСПЛ зазначив, що призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією (див. також рішення ЄСПЛ у справі «Hirvisaari v. Finland», від 27 вересня 2001 року, заява № 49684/99, параграф 30).
У параграфі 25 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00), параграфі 18 рішення ЄСПЛ у справі «Богатова проти України» (від 7 жовтня 2010 року; заява № 5231/04), параграфі 280 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (від 21 квітня 2011 року , заява № 42310/04) та параграфі 13 рішення ЄСПЛ у справі «Петриченко проти України» (від 12 липня 2016 року, заява №2586/07) сформульована позиція, відповідно до якої суд зобов`язаний оцінити кожен конкретний, доречний та важливий аргумент, а інакше він не виконує свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції.
Також у параграфі 42 рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України» (від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02) вказується, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (…). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (…). Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належно вивчені судом.
Беручи до уваги наведені підходи, які випрацювані Європейським судом з прав людини, можна дійти висновку про такі критерії мотивованості судового рішення: 1) у рішенні вмотивовані питання факту та права, проте обсяг мотивування може відрізнятися залежно від характеру рішення та обставин справи; 2) у рішенні містяться відповіді на головні (ключові) аргументи сторін; 3) у рішенні чітко та зрозуміло зазначені доводи та мотиви, на підставі яких обґрунтована позиція суду, що дає змогу стороні правильно аргументувати апеляційну або касаційну скаргу; 4) рішення є підтвердженням того, що сторони були почуті судом; 5) рішення є результатом неупередженого вивчення судом зауважень, аргументів та доказів, що подані сторонами; 6) у рішенні обґрунтовані дії суду щодо вибору доводів та взяття до розгляду доказів сторін.
Відповідно до приписів статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Зміст вищезгаданої статті засвідчує, що апеляційний перегляд справи проводиться судом апеляційної інстанції не тільки у межах вимог, а й у межах доводів апеляційної скарги. При цьому, апеляційний суд не обмежений вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи встановить неправильне застосування норм матеріального права.
На продовження наведених імперативних приписів законодавець у КАС України також визначив вимоги до змісту, зокрема, мотивувальної частини постанови суду апеляційної інстанції, в якій з огляду на положення пункту 3 частини першої статті 322 вказаного Кодексу обов`язково мають бути зазначені:
а) встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини;
б) доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції;
в) мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;
г) чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи та (або) інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду;
ґ) висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.
За таких обставин Верховний Суд доходить висновку, що не надавши умотивовану правову оцінку зазначеним наведеним вище доводам апеляційної скарги, зокрема щодо  протиправної бездіяльності Відповідача та розрахунку надміру та/або помилково сплачених зобов`язань на час звернення до суду, наявності податкового боргу, дотримання строку подання заяв  та не перевіривши законність й обґрунтованість висновків суду першої інстанції у тій частині, якої стосуються відповідні доводи, суд апеляційної інстанції порушив вимоги частини першої статті 308 КАС України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного розв`язання  питання щодо наявності/відсутності правових підстав для складання Відповідачем всиновку відповдно до статті 43 ПК України.
Без встановлення та правової оцінки апеляційним судом відповідних обставин (з урахуванням відповідних доводів сторін та доказів, наданих на їх підтвердження), які є обов`язковими згідно із наведеним вище висновком Верховного Суду у постанові від 18 червня 2019 року у справі №826/3490/18 на яку, зокрема, посилається Позивач у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції позбавлений можливості надавати правову оцінку поведінці Відповідача на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України та наявності підстав для складення ним висновку щодо повернення надміру та/або помилково сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток на податку на додану вартість, а також надати правову оцінку всім доводам, наведеним у касаційній скарзі.  
Виходячи із меж перегляду справи судом касаційної інстанції, встановлених частинами першою, другою статті 341 КАС України, Верховний Суд, як суд права, не наділений повноваженнями на встановлення обставин у справі, без яких правильне вирішення спору неможливе.
При цьому аналогічний за змістом підхід неодноразово продемонстрований Верховним Судом, зокрема й у постанові від 27 червня 2022 року у справі № 280/6381/19.
Щодо іншого правого аспекту для цілей вирішення цього спору, оцінка якому надана судом першої та судом апеляційної інстанції, щодо дотримання Позивачем строку подання заяви про повернення податку на прибуток, то колегія суддів вважає, що судами з порушенням вимог процесуального законодавства надано оцінку  цій обставині, з огляду на таке.
Правова оцінка обставинам щодо дотримання 1095-денного строку подання Позивачем заяви здійснювалась судами пеопередніх інстанцій під час нового розгляду справи на виконання вимог постанови Верховного Суду від 10 лютого 2020 року.
Так, як судом першої, так і судом апеляційної інстанції установлено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року, якою скасовано податкові повідомлення-рішення №0000632310/0 від 19 листопада 2010, №0000632310/1 від 24 грудня 2010 року про визначення суми податкового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у розмірі 44818339 грн. 
У зв`язку із цим 20 березня 2014 року Відповідачем проведено виключення з облiку донарахованих сум.
Тобто  суди дійшли висновку, що помилково та/або надміру сплачені грошові зобов`язання з податку на прибуток підприємств виник 20 березня 2014 року, тоді як заява подана у 2018 році, що вказує на недотримання строку, передбаченого статтею 43 ПК України.  
Попри це, Позивач стверджував, що ним відповідний строк порушено не було, а заява щодо повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань з податку на прибуток подавалась ним не лише у 2018 році, а й 7 березня 2017 року, на підтвердження чого він надавав відповідні докази. 
Суди першої та апеляційної інстанції вважали ці доводи Позивача безпідставними та вказали, що відповідно до положень статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України є недопустимим збільшення підстав позову після нового розгляду справи.
Перевіряючи правильність правової оцінки обставинам щодо дати подання заяви, суд звертає увагу на те, що дійсно частиною третьою статті 47 КАС України передбачено, що зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.
При цьому,  позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
Водночас не вважаються зміною підстав позову:
- доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин;
- зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15.
Надаючи правову оцінку висновкам судів щодо збільшення Позивачем підстав позову шляхом доповнення таких обставинами щодо звернення до Відповідача із заявою про повернення помилково/надміру сплачених грошових зобов`язань 7 березня 2017 року, Суд звертає увагу на таке.
Як підтверджується матеріалами справи, звертаючись до суду із позовом Позивач дійсно не наводив даних щодо подання ним відповідних заяв у березні 2017 року.
Поряд із цим, у рішеннях, протиправність яких доводив Позивач у межах цього позову, підставою для відмови у поверненні помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань не було недотримання 1095-денного строку подання заяви.
У суді першої інстанції під час первинного розгляду справи Відповідач не посилався на цю обставину, як підставу відсутності передумов для задоволення позовних вимог ДП «Укрспецвагон» та як підставу для прийняття відповідних рішень, якими відмовлено у задоволенні його заяв, поданих  у порядку, визначеному статтею 43 ПК України. 
Не було наведено таких обґрунтувань Відповідачем і в апеляційній скарзі.
Вперше під час судового процесу такі доводи Відповідача розпочали фігурувати в додаткових поясненнях (том 3 ,а.с.56), поданих до суду апеляційної інстанції 25 липня 2019 року. 
Саме з метою повного та всебічного з`ясування обставин у справі, для вирішення питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Верховний Суд у постанові від 10 лютого 2020 року послався на необхідність перевірки обставин щодо дати подання відповідних заяв та щодо дотримання визначеного пунктом 43.3 статті 43 ПК України строку.
Відтак, Позивач, обґрунтовуючи дотримання визначеного ПК України 1095-денного строку, саме на виконання вимог Верховного Суду, а не на виконання вимог статті 47 КАС України шляхом збільшення підстав позову,  подавав докази, що, на його думку, вказують, що відповідна заява була подана ним 7 березня 2017 року та стверджував про відсутність факту пропуску подання відповідної заяви.
За наведеного, як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції, дійшли помилкових та таких, що не ґрунтуються на врахуванні всіх важливих обставин у справі, висновків про неможливість з урахуванням положень частини другої статті 47 КАС України врахувати зазначені Позивачем обставини щодо подання відповідної заяви 7 березня 2017 року та надані на підтвердження цих обставин докази. 
Такі дії є непропорційними та суперечать процесуальним нормам також із урахуванням того, що, відхиляючи доводи Позивача щодо дотримання строку подання заяви з посиланням на недопустимість збільшення підстав позову під час нового розгляду справи, суд першої інстанцій при час новому розгляді позову врахував також нові обставини, яких не існувало під час  первинного розгляду справи, на які послався Відповідач в обґрунтування своєї позиції, зокрема, щодо наявності податкового боргу у зв`язку із нарахуванням пені. 
Колегія суддів вважає формальним підхід судів попередніх інстанцій до перевірки всіх обставин, які свідчать або спростовують  існування передбачених статтею 43 ПК України умов повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань з ретельно перевіркою доводів. На які посилались сторони в обґрунтування своєї позиції. 
При цьому повнота встановлення усіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, є обов`язковою складовою судового процесу, й має бути дотримана судами у будь-якому спорі.
За змістом частини четвертої  статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною першою статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України. Зазначений принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України).
Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.
Докази суду надають учасники справи. Суд може пропонувати сторонам надати докази та збирати з власної ініціативи (частина третя статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
З урахуванням викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки під час розгляду справи порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відтак, для правильного вирішення спору судам першої та апеляційної інстанцій необхідно надати вичерпну оцінку висновкам Відповідача, якими він обґрунтовував свою позицію щодо відсутності правових підстав для повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов`язань та обставинам, на які посилався Позивач на спростування таких висновків. 
Суд наголошує, що виконання завдань адміністративного судочинства залежить від встановлення адміністративним судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального та процесуального права. Відомості про обставини справи, на підставі яких суд приймає відповідне рішення по суті, повинні бути достовірними, достатніми, належними та допустимими.
4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Частинами першою та другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
Згідно з частиною другою статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, керуючись нормами права, що підлягають застосуванню у даній справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно врахувати викладене, всебічно і повно з`ясувати всі фактичні обставини справи, з перевіркою їх належними та допустимими доказами та прийняти обґрунтоване і законне судове рішення із наведенням відповідного правового обґрунтування в частині прийняття чи відхилення доводів учасників справи.
Керуючись статтями 3, 195, 344, 353, 355, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державного підприємства "Український державний центр по експлуатації спеціалізованих вагонів" задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 6 листопада 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2021 року  скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду першої  інстанції. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя                                                             Н.Є. Блажівська
Судді                                                                                 Л.І. Бившева
                                                                                Є.А. Усенко